100 



vastagodott epidermií5''-nek gondolta. Ouvrais 

 (1810) felhártyáról ír, melyben nyoma sincsen 

 valami (organikus szerkezeinek. Ügy látszik 

 „csak szaninemü, megkeményedett, a belső 

 hártyából kiizzadt kocsonya alkotja". A strnccz- 

 ban, a felhártyában „apró hengeralakú, szo- 

 rosan egymáshoz szornló és a gyomorfalon 

 merőlegesen álló tűk vannak". Tiedkmann (1810) 

 szerint ,,a negyedik vagy belső hártya nagyon 

 vastag s csupán kevés, rövid sejtszovet erősiti 

 az edényhártyához, úgy hogy ez utóbbitól 

 mindig könnyen leválasztható, mint már Aris- 

 toteles felenilitette". Nem választ el semmit. 

 Szerkezete és keletkezése igen vastag és meg- 

 keményedett epidermishez hasonlít. A hús- 

 evő madarak gyomrában a belső hártya vé- 

 kony, puha és nyálkás folyadékot választ el. 

 BiscHüFF (1838) „az izmos gyomorban semmi- 

 féle mirigyes szerkezetet" nem talált. A hám 

 erős és szarunemn. 



Wagner (1843) szerint az izmos gyomor 

 belsejét kemény, pergamentszerű, sőt szarús, 

 könnyen leválasztható hám fedi. Guklt (1849) 

 az üreget nyalkaiiártyával találta kibélelve. 

 melyet az oldalakon sok fonalalakú nyúl- 

 ványnyal a nyálkahártyával összekötött vas- 

 tag, szarús hám borít. 



MoLiN (1850) észrevette azt a fontos tényt, 

 hogy a táplálék szétmorzsolására szolgáló 

 lemezeket az izmos gyomor mirigyei választ- 

 ják el. Kezdetben párhuzamosan lefutó fona- 

 lakból állanak, melyeket sejteket tartalmazó 

 anyag köt össze. Bürq.mann és Leuckaut (1852) 

 a táplálék szétmorzsolására szolgáló lemeze- 

 ket szarurétegnek tekintik és olyan képződ- 

 ményekkel, mint a milyenek a nyelvtüskék, 

 hasonlítják össze. Berlin (1852 — 53) ismerte 

 a szarurétegnek a mirigycsövekbe behatoló 

 nyúlványait. Abban a hitben volt, hogy a vála- 

 dék a szarurétegben csatornákon át jut a 

 szabad felületre. Kahlbaum (1854) szerint: 

 „Epithelium ex altissimo epithelio tabulato 

 componitur cujus cellulae propria mutatione 

 indnruerunt et inter se fixae sunt. Per totum 

 hoc epithelium canaliculi graciles currunt, 

 qui maximam similitudinem praebent cum 

 contortis canalibus glaiidularum sndoriferanim 

 quae epidermidem hominum pervagantur. Ui 



gesondert." Die harte Haut betrachtete er 

 als „wahre, verdickte Epidermis". Cuvii:i: 

 (1810) beschreibt eine Art überhaut ohne Spur 

 eines organischen Baues. Sie scheint „nur 

 aus einer Art horiiilhnlich erhärteter, von 

 der inneren Haut ausgeschwitzter Gallert zu 

 bestehen". Beim Strauss sind in der Ober- 

 haut „kleine zylindrische, dicht aneinander 

 gedrängte und perpeiidikulär auf den Wän- 

 den des Magens stehende Nadeln". 



TiEiiEMANN (1810) sagt: „Die vierte oder 

 innerste Haut ist sehr dick und nur durch 

 sehr wenig kurzes Zellgewebe an die Gefäss- 

 haut befestigt, so dass sie sich immer von 

 dieser leicht lostrennen lässt, wie schon 

 AmsTiiTF.LEs angegeben hat." Sie sondert 

 nichts ab. Ilire Struktur und Bildung gleicht 

 einer sehr dicken und verhärteten Epidermis. 

 Im Magen der fleischfressenden Vögel ist die 

 innere Haut dünn, weich und sondert eine 

 schleimige Flüssigkeit ab. Bischoff (1838) 

 fand „in dem Muskelmagen keine Art von 

 drnsigtem Baue." Das Epithel ist stark und 

 hornartig. 



Nach Wagner (1843) wird die Höhlung des 

 Muskelmagens von einem harten, pergament- 

 artigen, selbst hornigen, leicht ablösbaren 

 Epithelium überzogen. Gurlt (1849) fand die 

 Höhle von einer Schleimhaut, die an den 

 Seiten ein dickes, horniges Epithelium trägt, 

 welches durch viele fadenförmige Fortsätz- 

 chen mit der Schleiniliaut verbunden ist, 

 ausgekleidet. Molin (1850) bemerkte die wich- 

 tige Tatsache, dass die Keibeplatten durch 

 die Drüsen des Muskelmagens gebildet wer- 

 den. Sie bestehen aus Fäden, welche anfangs 

 parallel verlaufend, durch eine zelienenthal- 

 tende Substanz verbunden werden. Bekumann 

 und Leückart (1852) fassen die Reibeplatîen 

 als Hornschicht auf und vergleichen sie mit 

 Bildungen wie Zungensiaclieln. Berlin (1852 — 

 1853) kannte die in die Drüsenschläuche 

 eindringenden Fortsätze der Hornschicht. 

 Irrtümlicherweise glaubte er. dass das Sekret 

 durch Kanäle in der Hornschicht zur freien 

 Oberfläche dringe. Nach K.\hlbaum (1854) 

 „Epithelium ex altissimo epithelio tabulato 

 compimitur cujus cellulae propria mutatione 

 indnruerunt et inter se fixae sunt. Per toium 

 hoc epithelium canaliculi graciles currunt. 

 qui maximam similitudinem praebent cum 

 contortis canalibus glandularum sudoriferarum 



