101 



canaliculi ad glandularum orificia ducuiit.'" 

 Lkydiq (1857) igen jo leírást ad. A szaruréteg 

 a niadanik izmos gyomrában szerinte az 

 alatta fekvő elválasztósejtek rétegenként 

 megkeményedett váladéka. Egyes, a rétegek 

 közé bezárt sejteknek inkább véletlen és 

 alárendelt jelentőséget tulajdonit. A gyomor- 

 mirigyek váladéka „a hámsejtek fölött össze- 

 gyűl és többnyire kemény réteggé keményedik, 

 mely a könyvekl)en helytelenül az izmos gyo- 

 mor ,szarunemü hámja' gyanánt szerepel". 

 A váladék „egyáltalában nem hámképződ- 

 mény, hanem homogen rétegzett anyag, még 

 csak alatta következnek a gyomormirigyek 

 hám- vagy elválasztósejtjei. Némely madárban, 

 mint ezt pl. egy friss gémben (Ardea cinerea) 

 megfigyelem, a váladék \'ilágos, kocsonyás 

 anyag marad, mely a rétegzettség következ- 

 tében részben gyenge csíkoltságot mutat. Egyes 

 magvak is megkülönböztethetők benne, melyek 

 valószínűleg levált sejtekből származnak." 



Flower (1860) szerint a pálczikák keletke- 

 zése a mirigyek alapi részében és lassú ki- 

 szorításuk inkább olyanformán történik, a 

 hogyan egy hajszál fejlődik. Eközben a cső 

 felső része vagy a közte levő felszín egy a 

 pálczikák közeit kitöltő anyagot választ el, 

 mely az egészet megszilárdítja. Ez a folya- 

 mat a felület kopásának megfelelően állan- 

 dóan tovább folytatódik. A köztes anyag egy- 

 nemű vagy több-kevesebb sötét részt tartal- 

 maz. A pálczikák a mirigycsővekbeu található 

 hengerek megliosszabbodásai, Leydig (1864) 

 ismételten hangsúlyozza, hogy az úgynevezett 

 szaruréteg a madarak izmos gyomrában, az 

 alatta lévő elválasztó sejteknek rétegenként 

 megkeményedett váladéka. Hasse (1866) a 

 húsevőkben csak vékony réteget talált, a 

 hámsejtek inkább hengeresek. A csapok szo- 

 rosan egymás mellett fekszenek v. világosabb 

 köztes anyag köti őket össze. Ezt az anyagot 

 az ívalakú összekötőrészek hámja választja 

 el. Megkülönböztet világos hengerhámot, át- 

 meneti hámot és kövezethámot. „Ha ennél- 

 fogva azt hiszem, hogy a világos henger- 

 hámot, a hol előfordul, a sajátságos elválasz- 

 tási folyamatokban való részvételből kizár- 



quae epidermidoni hominum pervagantur. Ili 

 canaliculi ad glandularum orificia ducunt". 

 Lnvnm (1857) gibt eine sehr gute Beschrei- 

 bung. Die Hornlage im Muskelmagen der 

 Vögel ist nach ihm das in Lagen erhärtete 

 Sekret der darunter befindlichen Sekretions- 

 zellen. Einzelne Zellen, die sich zwischen 

 den Schichten eingeschlossen finden, scheinen 

 ihm mehr zufällig und von untergeordnetem 

 Belang zu sein. Das Sekret der Magendrüsen 

 „häuft sich über den Zylinderzellen an und 

 erhärtet meist zu einer derben Kruste, welche 

 fälschlich als ,hornartiges Epithel' des Mus- 

 kelmagens in den Büchern figuriert". Das 

 Sekret ist „durchaus nicht ein Epidermisge- 

 bilde, sondern eine homogene, geschichtete 

 Substanz, unterhalb welcher erst die Epithel- 

 oder Sekretionszellen der Magendrüsen kom- 

 men. Bei manchen Vögeln, wie ich es z. B. 

 an einem frischen Reiher (Ardea cinerea) 

 beobachte, bleibt das Sekret eine helle, gal- 

 lertige Substanz, zum Teil infolge der Schich- 

 tung von leichtstreifigem Aussehen. Auch 

 einzelne Kerne, wohl von abgestossenen 

 Zellen hei rührend, werden in ihr unter- 

 schieden". 



Nach Flower (1860) geschieht die Bildung 

 der Stäbchen im Drüsengrunde und deren 

 allmähliche Austreibung mehr in der Art, in 

 welcher ein Haar sich entwickelt. Inzwischen 

 giesst der Oberteil des Schlauches oder die 

 dazwischen liegende Oberfläche eine den 

 Raum zwischen den Stäbchen ausfüllende 

 Substanz aus, welche das ganze befestigt. 

 Dieser Prozess geht konstant weiter, ent- 

 sprechend der Abnützung der Oberfläche. Die 

 Zwischensubstanz ist homogen oder enthält 

 mehr oder weniger dunkle Massen. Die Stäb- 

 chen sind Verlängerungen der Zylinder, welche 

 in den Drüsenschläuchen enthalten sind. 

 Leydig (1864) betont wieder, dass die soge- 

 nannte Hornlage im Muskelmagen der Vögel 

 das in Lagen erhärtete Sekret der darunter 

 befindlichen Sekretionszellen ist. Hasse (1866) 

 fand bei den Fleischfressern nur eine dünne 

 Lage, die Epithelzellen mehr zylinderförmig. 

 Die Zapfen legen sich entweder dicht an- 

 einander oder werden von einer helleren 

 Zwischensubstanz verbunden. Diese Substanz 

 wird vom Epithel der bogenförmigen Ver- 

 bindungsstücke abgesondert. Er unterscheidet 

 helles Zylinderepithel, Übergangsepithel und 



