102 



hatom, még uiiiKÜg latba veendő a jelenlevő 

 két másik hániféleségnek az elválasztáshoz 

 lehetséges viszonya." A mirigy fnndusban lévő 

 sejtek folyékony váladékot bocsátanak ki, az 

 ivalakú összekötőrészek terméke tiszta kuti- 

 kula-képződmény. Elsőnek említi: „mintha a 

 sejtekből egy-egy erecske indulna". A vála- 

 dékot is megvizsgálta. Emlitésreméltó, hogy 

 az egerészölyvben mirigyekre akadt, melyek- 

 nek hengeres hámjában, nagy granulával 

 ellátott sejtek voltak. A váladék csnk vékony, 

 kissé nyúlós rétegben volt a felszínen. A 

 lángbagolyban a mirigyek alsó részén az 

 egerészölyvéhez hasonló granulált hámot talált, 

 nagy kerek maggal. Curschmann (1866) szerint 

 a váladékot a mirigyek fonalak alakjában 

 szorítják ki, mely fonalakat a felületi hámból 

 származó ragasztóanyag köti össze. A fona- 

 lakat chemiai viselkedésük szerint chitinnek 

 vagy legalább a chitinhez nagyon közel álló 

 anyagnak tartja. Grimm (1866) a szaruréteget 

 a nyálkahártyában fekvő mirigyek váladéká- 

 nak írja le, mely fonalakból áll. 



Gegenbaur (1870) az izmos gyomor belső 

 felületét számszerű erős réteggel találta ki- 

 bélelve. „Ez egy mirigy rétegnek a terméke, 

 melynek váladéka ebbe az erős, merev álla- 

 potba megy át." Wilczewski (1870) szerint a 

 szarurétegben merőlegesen álló képződmények 

 fekvése megfelel a mirigy belső folytatásának. 

 A kutikula-réteget a mirigyek kivezető csa- 

 tornái hatják át: .,Ha a szaruréteget hosszú 

 ideig (7 — 8 napig) vízben hagyjuk és azután 

 finom metszeteket vizsgálunk, egészen tisztán 

 keskeny jái'atokat látni szemcsés tartalommal 

 meglehetősen egyenes irányban az egyes 

 mirigyektől a gyomor felszínéig vonulni. Oly- 

 kor két ilyen járat össze is kapcsolódik egy- 

 mással, majd ismét szétválik vagy közösen 

 kitorkollik. A járatok közötti anyag ennél a 

 kezelésnél gyakran azt a benyomást teszi, 

 mintha nagy, sokszögletű sejtekből állana. 

 Ezeket a járatokat jód hozzáadásakor is ész- 

 lelhetni és finom, szárított és azután kanada- 

 balzsamban bezárt készítményekben". Klkin 



Pflastere|)itlicl. „Glaube ich sonach das liello 

 Zylinderepithel, wo es sieht tindet, von der 

 Beteiligung an den eigentümlichen Absonde- 

 rungsvorgängen ausschliesseu zu dürfen, so 

 bleiben doch noch immer die möglichen Be- 

 ziehungen der beiden noch vorkommenden 

 Epithelarten ztir Sekretion zu erörtern". Die 

 Zellen im Drüsenfundus sezernieren ein flüs- 

 siges Sekret, die Abscheidung der bogenför- 

 migen Verbindungsstücke ist eine reine Kuti- 

 kularbildung. Er er^Yähnt als erster „als von 

 den Zellen Einzelströmchen sich ergössen". 

 Auch das Sekret untersuchte er. Es ist be- 

 merkenswert, dass er beim Mäusebussard 

 Drüsen fand, welche ein Zylinderepithel mit 

 grossen granulierten Zellen trugen. Das Sekret 

 war nur in dünner, wenig zäher Lage auf 

 der Oberfläche. Bei der Schleiereule fand er 

 im Drüseiigrunde ein Epithel von ähnlich 

 granuliertem Aussehen, wie beim Mäusebus- 

 sard, mit grossem Kern. Nach Cürbchmann 

 (1^66) wird das Sekret aus den Drüsen in 

 Form von Fäden herausgepresst. Diese wer- 

 den von einer Klebsubstanz verbunden, welche 

 das Oberflächenepithel liefert. Er hält die 

 Fäden nach ihrem chemischen Verhalten für 

 Chitin oder doch dem Chitin sehr naheste- 

 hend. Grimm (1866) beschreibt die Hornschicht 

 als das Sekret der in der Schleimliaut gele- 

 genen Drüsen, welches aus Fäden besteht. 

 Geöenbaur (1870) fand die Innenfläche des 

 Muskelmagens von einer hornartig festen Lage 

 überzogen. „Sie ist die Abscheidung einer 

 drüsigen Schichte, deren Sekret in jenen 

 festen, starren Zustand übergeht." Nach 

 Wilczewski (1870) entspricht die Lage der 

 senkrechten Gebilde in der Hornschicht der 

 Fortsetzung der Drüsenlnmina. Die Kuti- 

 kularschicht wird von den Ausführungsgängen 

 der Drüsen durchsetzt. ,. Lässt man die Horn- 

 schicht lange Zeit (7 — 8 Tage) in Wasser 

 liegen und untersucht dann feine Schnitte, 

 so sieht man ganz deutlich schmale Gänge 

 mit einem körnigen Inhalt in ziemlich gera- 

 der Richtung von den einzelnen Drüsen aus 

 zur Magenoberfläche ziehen. Mitunter vereini- 

 gen sich auch zwei solcher Gänge, trennen 

 sich dann wieder oder münden gemeinschaft- 

 lich. Die Substanz zwischen den Gängen 

 macht bei dieser Behandlungsweise häufig 

 den Eindruck, als bestände sie aus grossen 

 polygonalen Zellen. Diese Gänge beobachtet 



