107 



játszana Ezt a luili)iibsé<;et a sejteknek a 

 iiietliyleakékhez való különböző affinitásából 

 magyarázza. Ezekben a készítményekben a 

 váladékcsapról „egy finom fonalas szerkeze- 

 tet" látott „a sejtekhez húzódni, mely itt is 

 a sejtköriili hálózattá alakult. Ezenkívül azon- 

 ban a nagy hálószemeken belül, gyakran még 

 egy második, igen finom hálózatot láttam, 

 mely úgylátszik kizárólag a sejtnek lumen 

 felé eső oldalára szorítkozik'". Ezt a hálózatot 

 nem mindenütt találta, kivételesen mélyebben, 

 a mirigy alsó része felé is látható volt. „Yála- 

 dékfonalkákat és szemcséket ugyan a mirigy 

 alsó részén is láthatni, azonban a mirigy 

 lumen felé fordult sejtvég tipikus festődéséről 

 ellentétbeu a külső övvel itt nem lehet szó." 

 Végül arra az eredményre jut, hogy az össze- 

 kötörészek sejtdesquamatiójánál, ezeknek át- 

 alakulásánál, az elválasztás fogalmát nem kell 

 oly félénken kerülni. Ha azonban ezt a kép- 

 ződményt kutikulásnak veszszük, akkor a két 

 fogalom éles elválasztása már tisztán élettani 

 okokból lehetetlen. 



SwENANDER (1902) nagyobb munkájában kie- 

 meli, hogy csaknem az összes búvárok egyet- 

 értenek abban, „hogy a váladékrétegben min- 

 dig két anyag különböztethető meg, az egyik, 

 melyet a mirigyek képeznek és a melyet a kü- 

 lönböző búvárok, oszlopok, prizmák vagy fona- 

 lak alakjában előfordulónak írtak le a, másik a 

 köztesanyag, a melyben a legtöbben sejtmarad- 

 ványokat különböztethettek meg". A váladék- 

 réteg jellemző szerkezetének keletkezését a 

 piróknál mutatja be. Oszlopok találhatók itt, 

 melyek bizonyos közökben ívalakű részek 

 segélyével a mellettük állókkal össze vannak 

 kötve. Az ívalakii összeköttetések között 

 sötétebb részek találhatók, melyek gyakran 

 sejtmaradványokat tartalmaznak. Az oszlopok 

 és az ívalakú részek a mirigyek és a léczek 

 oldalsó részeiből elválasztott váladékból szár- 

 maznak, a közöttük fekvő sötétebb részek a 



konz. wässeriger Methylenbhiulosuuï gefärb- 

 ten Präparaten erhielt er wieder die Drüsen- 

 halszelleii und Epithelzellen der Übergangs- 

 stücke am intensivsten gefärbt. Er gewann 

 den Eindruck als sei der Driisengrund an 

 der Sekretion weniger beteiligt. Er erklärt 

 sich diesen Unterschied aus einer verschiede- 

 nen Affinität der Zellen zum Methylenblau. 

 In diesen Präparaten sah er von den Sekret- 

 zapfen „zu den Zellen ein feines Faserwerk 

 hinlaufen, welches auch hier zu dem peri- 

 zelhüären Maschenwerk sich zusammensetzt. 

 Ausserdem aber sah ich innerhalb der gros- 

 sen Maschen oft noch ein zweites, feinstes 

 Netzwerk, welches ausschliesslich auf den 

 dem Lumen zugewandten Teil der Zelle l)e- 

 schränkt zu sein scheint". Dieses Netzwerk 

 traf er nicht überall an, ausnahmsweise konnte 

 man es tiefer zum Drüsengrunde hinab ver- 

 folgen. „Es ist zwar möglich Sekretfädchen 

 und Körnchen auch im Drüsengrunde zu se- 

 hen, doch kann von einer typischen Färbung 

 des dem Drüsenlumen zugekehrten Zellendes 

 im Gegensatz zur Aussenzone hier keine 

 Rede sein". Zum Schluss kommt er zu dem 

 Ergebnis, dass man bei der Zelldesquamation 

 der Verbindungsstücke, bei der Umwandlung 

 derselben, nicht so ängstlich den Begriff der 

 Sekretion meiden muss. Bezeichnet man diese 

 Bildung aber als Kutikularbildung, so ist 

 eine scharfe Trennung beider Begriffe schon 

 aus rein physiologischen Gründen nicht 

 möglich. 



In seiner grösseren Arbeit betont Swenan- 

 DER (1902), dass fast alle Forscher darüber 

 einig sind, „dass man in der Sekretschicht 

 stets zwei Substanzen unterscheiden könne, 

 eine, die von den Drüsen gebildet und von 

 verschiedenen Forschern als in Form von 

 Säulen, Prismen oder Fäden auftretend be- 

 schrieben wird, und eine Zwischensubstanz, 

 worin die meisten Zellenreste haben unter- 

 scheiden können". Die Entstehung der charak- 

 teristischen Struktur der Sekretschicht de- 

 monstriert er bei Pyrrhula. Man findet hier 

 Säulen, die mit bestimmten Zwischenräumen 

 durcii gewölbeförmige Partieen mit den ne- 

 benstehenden verbunden sind. Zwischen den 

 gewölbeförmigen Verbindungen finden sich 

 dunklere Partieen, welche häufig Zellenreste 

 enthalten. Säulen und Gewölbe werden aus 

 den Drüsen und den Seitenpartieen der Lei- 



14* 



