137 



A madárvonulás IVÍagyarországon az 

 1913. év tavaszán. 



^-1 Mrtfiyar Királyi Ornithologiai Központ 

 XX. évi jelentése. 



Húsz évvel ezelőtt, az Aquila 189ô. évi 

 11. évfolyatiiábau jelent meg a Magyar Királyi 

 Urnitlioloiiiai Központ első niadárvoniilási je- 

 lentése, a melyet azóta szakadatlan sorrend- 

 ben követtek a többiek, ezidén immáron a 

 huszadik. Túlnyomóan vezető helyen jelentek 

 meg, mintegy külsőleg is jelezve azt a fon- 

 tosságot, a melyet az intézet ezeknek a jelen- 

 téseknek tulajdonított. A kezdet nagyon sze- 

 rény volt, de azért magában rejtette a későbbi 

 nagyfokú fejlődés csíráját. A zászló köiül 

 csoportosult kicsiny gárda páratlan lelkese- 

 déssel fogott hozzá a munkához, jeléül annak, 

 hogy nagyon időszerű volt a kérdés felvetése. 

 Ennek a körülménynek kell tulajdonítani, hogy 

 az intézet évi jelentései csakhamar tetemes 

 fejlődést mutattak úgy terjedelemre, mint ered- 

 ményességre nézve s hogy most, a huszadik 

 év után olyan megfigyelő hálózattal rendelke- 

 zünk, mely mereteit, egyfolytában való műkö- 

 désének idiiiariamát és főleg eredményességét 

 tekintve, páratlanul áll az egész világon. 



Az igazság érdeliében azonban meg kell 

 mondani azt is, hogy ezt az időszerű kér- 

 dést oly ferii ú vetette fel, kinek szava az 

 országban elismerten súlyos volt s a ki a 

 későbbi munkálatok folyamán is az igazi ve- 

 zetőnek bizonyult. Mindenki .tudja, hogy ez a 

 férfiú Herman Ottó, a Magyar Királyi Orni- 

 thologiai Központ igazgatója, a magyar inadár- 

 vonnlási kutatás megalapítója. 



E megállapítás kapcsán rövid átnézetet óhaj- 

 tok adni a megfigyelő hálózatnak húszéves 

 fokozatos fejlődéséről, működésének főbb ered- 

 ményeiről s ezek alapján a további teendőkről. 



A(juila XXI. 



Der Vogelzug in Ungarn im Früh- 

 jahre 1913. 



XX. Jahresbericht der Königlich Umjarisclien 

 Ornithologischen Centrale. 



Vor zwanzig Jahren, im zweiten 1895er 

 Jahrgänge der Aquila erschien der erste Jahres- 

 bericht der Königlich Ungarischen Ornitholo- 

 gischen Centrale über den Vogelzug in Ungarn, 

 welchem seither in ununterbrochener Reilien- 

 fülge die übrigen folgten, heuer nunmehr der 

 zwanzigste. Dieselben standen meistenteils an 

 leitender Stelle, um auch äusserlich die grosse 

 Wichtigkeit zu demonstrieren, welche das In- 

 stitut diesen Berichten beilegte. Der Anfang 

 war sehr bescheiden, doch enthielt derselbe 

 [ schon die Keime der späteren hohen Ent- 

 > Wickelung. Die kleine Garde, welche sich um 

 die Fahne scharte, begann die Arbeiten mit 

 unvergleichlichem Eifer, als Zeichen dessen, 

 dass dieses Aufwerfen der Frage zur Klärung 

 des Vogelzuges sehr zeitgemäss war. Diesem 

 Umstände muss es in erster Linie zugerecii- 

 net werden, dass sich die jährliche Zug- 

 berichte des Institutes in Bälde ganz be- 

 deutend entwickelten und zwar nach Um- 

 fang ebenso wie bezüglich der Resultate und 

 dass wir jetzt nach zwanzig Jahren über ein 

 solches Beobachtungsnetz verfügen, welches 

 bezüglich seines Umfanges, der Dauer seiner 

 ununterbrochenen Funktionierung. l)esonders 

 aber bezüglich seiner Resultate auf der gan- 

 zen Welt einzig dasteht. 



Der Wahrheit gemäss muss jedoch zugleich 

 ausgesprochen werden, dass dieses Aufwerten 

 der zeitgemässen Frage von einer solchen Per- 

 sönlichkeit erfolgte, deren Stimme im Lande 

 Gewicht beigemessen wurde und welche sich 

 im Laufe der späteren Arbeiten als der rich- 

 tige Führer erwies. Diese Persönlichkeit ist, 

 wie Jedermann weiss, der Direktor der Kö- 

 niglich Ungarischen Ornithologischen Centrale, 

 der Begründer der Vogelzugsforschung in Un- 

 garn, Otto Herman. 



Es soll nun eine kurze Übersicht der suc- 

 cessiven Entwickelung des Beobachtungnetzes 

 während der 20 Jahre, ebenso eine Übersicht 

 der Resultate und das Ausstecken d-r noch 

 zu erledigenden Arbeiten folgen. 



