197 



szénczinke kétszer fogódott meg, ez is nagy 

 havazáskor. Derült napos időben kevés fogó- 

 dott, ellenben borús és főleg zúzmarás napon 

 a fogás nagyon kiadós volt. Természetes akkor 

 a zúzmarás gályákon nem szeret a czinke 

 sem keresgélni, sem ugrálni, mert a zúzmara 

 a nyakába liull. Elhatározásom volt a köz- 

 ponttól kajiott gyűrűket felhasználni, vagyis 

 100 czinkét meggyűrűzui, mert a tapasztalat 

 azt bizonyítja, hogy csakis tömeggel lehet 

 eredményesen kísérletezni, idáig tehát, vagyis 

 a kísérlet kezdetéig, el is jutottam. És eddig 

 is két érdekes tapasztalatot szereztem. 



Először is, hogy az általam az J912. és 

 1913. évben az itteni fészekodúkban fióka 

 korban meggyűrűzött összesen 170 darab 

 czinke közül csak i, mondd egy darab, ke- 

 rült kezembe a most megfogott 100 darab 

 között. Tehát ez nyilvánvaló bizonyítéka a 

 kóborlásnak. A Tavarnán napvilágot látott 

 czinkehad tehát elkóborol ; ki tudja merre és 

 hová ? Másodszor a meggyűrűzött 100 darab 

 öreg czinke némi világot vet arra is, hogy 

 hány czinke járhat egy etetőre, mert az termé- 

 szetes, hogy nem minden etetőre járó czinkét 

 fogtam meg a fogóval. A grófi parkban el- 

 helyezett második dúczetetőre is figyeltem; ha 

 ott kedveltebb eledelt szórtam, oda járt több 

 czinke. Ha az udvaromban levőbe tettem ezt, 

 úgy ott volt nagyobb élénkség. Szóval hol az én 

 etetőmet, hol a parkbeli etetőt lepte el a czinke- 

 sereg, de a fenyőcziuke csak csekély számban 

 jött hozzám, a búbos czinke pedig kizárólag 

 a parkbeli etetőnél maradt. Megjegyzem még, 

 hogy az előbb feltüntetett fogási jegyzékből 

 is láthatóan, egy időben a fogásnál kimaradt 

 az eredmény. Már megismerték a fogót, mert 

 látták annak tetejét lecsapódni és hallották 

 a benne lévő foglyot kopácsolni. Szóval res- 

 pektálták a fogómasinát. Ezen úgy segítettem, 

 hogy fedelét, oldalait beragasztottam zöld 

 mohával. A csalafintaság sikerült és mégis 

 megfogtam az óhajtott czinkemeunyisóget. 

 Mint endítettem, a kísérlet kezdetéig jutot- 

 tam csak el a 100 czinkével. Most az a kér- 



10 — 12 Uhr, nachmittags zwischen 3— 4 Uhr. 

 Während der übrigen Tageszeit picken bloss 

 1 — 2 Meisen im Futterhause. 



Es kam nur einmal vor, dass sich eine 

 Kohlenmeise zweimal fing, und dies geschah 

 auch während eines grossen Schneefalles. An 

 klaren sonnigen Tagen fing ich nnr sehr 

 wenige, aber an düstern besonders frostigen 

 Tagen erzielte ich einen ausgiebigen Fang. 

 In diesen Zeiten suchen die Meisen an den 

 mit Frost bedekten Asten natürlich nicht gerne 

 ihr Futter, da bei dem Herumspringen der 

 Reif auf sie fällt. Mein Entschluss war, die 

 von der Centrale erlialtenen Ringe zu ver- 

 wenden, d. h. 100 Meisen zu beringen, da die 

 Erfahrung lehrt, dass man blos massenhaft 

 erfolgreich Versuche anstellen kann. Bis hieher 

 gelangte ich mit meinen Versuchen und 

 liabe dabei zwei interessante Erfahrungen 

 gemacht. 



Erstens dass von den, V(.n mir im Jahre 

 1912 und 1913 in den hiesigen Nistkästchen 

 beringten 170 St. Meisen, blos «iinc der be- 

 ringten in meine Hände gelangte. Dies ist also 

 der offenbare Beweis ihres Herumstreichens. 

 Die Meisenscliar die in Tavarna das Sonnen- 

 licht erblickte, streicht also in anderen Ge- 

 genden herum, wer weiss wohin? Zweitens 

 geben uns dis 100 beringten alten Meisen 

 einen Begriff davon, dass wie viele Meisen 

 in ein Futterhaus kommen können, da es 

 natürlich ist, dass ich nicht alle in Futter- 

 häuschen kommenden Meisen im Fangappa- 

 rate fing. Auch dass zweite im gräflichem 

 Parke angebrachte Taubenschlag Futterhaus 

 beobachtete ich und wenn ich beliebteres 

 Futter streute, sucliten es mehr Meisen auf. 

 Wenn ich dies in das Futterhaus meines 

 Hofes streute, war dort ein regeres Leben. 

 Die Meisen überfielen einmal mein, einmal 

 das im Parke befindliche Futterhaus; die 

 Tannenmeisen kamen blos in kleinerer Zahl 

 in meinen Hof, die Schopfsmeisen besuch- 

 ten ausschliesslich die im Parke befindli- 

 chen Futterhäuschen. Ich bemerke noch, dass 

 zu einer gewissen Zeit der Erfolg beim 

 Fange ausblieb, wie dies auch aus der 

 Tabelle ersichtlich ist. Sie hatten bereits die 

 Falle erkannt, weil sie ihren Deckel fallen 

 sahen und hörten das Picken der gefangenen 

 Vögel. Sie respektierten die Falle. Diesem 

 Umstand habe ich es so abgeholfen, dass ich 



