199 



Czinegegyűrűzésnél szerzett tapasz- 

 talataim. 



Irtii: \\. Snouckaert van Schauhuríí. 



Doom (Holland) 1914. decz. 



Az ^Aquila« 1913- kötetében (p. 512—13) 

 Müller Péter a Keveváron végzett czinege- 

 jelölés tapasztalatairól szólva, egyelőre arra 

 a következtetésre jut, hogy az éhség nem 

 kényszeríti a czinegét oly helyek újból való 

 felkeresésére, hol kellemetlen tapasztalatokat 

 szerzett. 



Az én észleletéin! egészen mások e téren. 



A mikor még vidéki birtokomom laktam 

 — Lunenburg, Hollandia — a házam köz- 

 vetlen közelében, magas fényük és tölgyfák 

 alatt etetőhelyet rendeztem be. Ez csak egy- 

 szerű tányérból vagy tálból állott, melyet 

 fémhoroggal akasztottam az egyik alacsony 

 száraz ágra s a mely a szélben az ággal 

 együtt ide-oda ingott, tehát bizonyára a leg- 

 kezdetlegesebb etetőkészülékek egyike volt. 

 Eleimül csupán kendermag szolgált s alkal 

 mazása deczember elejétől márcziusig tartott. 

 Ezt a készüléket a madarak tömegesen láto- 

 gatták, de csupán czinegefélék és csuszkák: 

 pintyek sohasem jöttek, nagyon is óvatosak 

 voltak! 



A földre hullott magokat ellenben szívesen 

 szedték fel a pintyek, vadgalambok [C. 

 palumbus L.) és más madarak, a miben ter- 

 mészetesen a czinegék is segédkeztek. 



Gyűjtési czélokból alkalmilag (löbbtiyire 

 vasárnap, mert ilyenkor nem volt vadászat) 

 közönséges csapókalitkát akasztottam az etető- 

 tányér mellé ugyanarra az ágra. A kalitka 

 két rekesze kendermaggal volt csalizva; csaló- 

 madár azonban nem volt benne. 



A jó eredmény soha sem váratott magára. 

 Még a mikor a hó sem fedte a földet és 

 fákat, tehát a természetes élelem hiányáról 

 sem lehetett szó, a czinegék akkor is esztelen 

 vakmerőséggel rohantak a csapdába, melyben 

 kedvelt ételüket láttak. Előfordult, hogy alig 

 távolodtam néhány lépésnyire, már fogva volt 

 az egyik, többnyire széncziuege. Az ilyképen 



Erfahrungen bei Meisen. 



V^oii ii. Snouckaert van Schauburg. 



Doorn (Holland), Dez. 1914. 



In „Aquila" 1913, Seiten 512 — 13., berichtet 

 Herr P. Miìller in Kevevára über seine Erfah- 

 rungen bei den Meisenmarkierungen und gibt 

 (vorläulig) eine verneinende Antwort auf die 

 Frage, ob der Hunger die Meisen dazu zwingen 

 kann, solche Stellen wieder aufzusuchen, 

 an welchen sie unangenehme Erfahrungen 

 machten. 



Auf diese Frage würde meine Antwort 

 eine ganz andere sein. 



Als ich noch auf dem Landsitze Lunenburg 

 in Neerlandbroek (Holland) wohnte, hatte ich 

 in unmittelbarer Nähe des Hauses, wo hohe 

 Fichten und Eichen standen, einen Futter- 

 platz eingerichtet. Dieser bestand nur aus 

 einem einfachen Teller (oder Schüssel), wel- 

 chen ich mittels eines Metallhaken an einen 

 niedrigen, dürren Ast aufhing und der im 

 Winde mit dem Aste hin- und herschwankte. 

 Also wohl die möglichst primitive Einrichtung 

 eines Futterapparates. Gefüttert wurde aus- 

 schliesslich Hanfsamen und die Anwendung 

 des Ganzen dauerte etwas von Anfang des 

 Dezember bis März. Dieser Apparat wurde 

 nun von einer Menge von Vögeln besucht, 

 aber nur aus den Geschlechtern Parus und 

 Sitta ; niemals kamen Finken auf denselben, 

 waren wohl zu vorsichtig ! Die auf die Erde 

 herabgefallenen Hanfkörner dagegen wurden 

 gern von Finken, Tauben (C paíwwíöiís L.) und 

 anderen Vögeln aufgelesen, wobei die Meisen 

 allerdings mittaten. 



Behufs Sammelzwecken hing ich nun gele- 

 gentlich, (meist an Sonntagen, weil es dann 

 keine Jagd gab) einen gewöhnlichen Schlag- 

 käfig neben dem Futterteller an denselben 

 Ast auf. Die zwei Schläge des Käfigs wurden 

 mit Hanfsamen geködert; es gab aber keinen 

 Lockvogel darin. 



Auf guten Erfolg brauchte ich niemals 

 lange zu warten. Auch wenn kein Schnee 

 die Erde und die Bäume bedeckte und von 

 Mangel an natürlichem Futter nicht die Rede 

 war, stürzten die Meisen sich dummdreist 

 in die Schläge, wo sie ihr Lieblingsfutter 

 liegen sahen. Es ist vorgekommen, dass, sobald 

 ich mich nur wenige Schritte entfernt hatte, 



