260 



A vetési varjúról. 

 I. 



A vetési varjú egérpusztítása. 



Irta : Rácz Béla. 



Az „Aquila" mult évi hasonló czimiì érteke- 

 zésével kapcsolatosan^ alábbi észleleteiniet 

 van módomban közölni. 



Az elmúlt év őszén annyi mezei poczok 

 volt vidékünkén (Szerep, Bihar m.), hogy a 

 tiszta tarlóföldeket is rostaszeriileg kilyuk- 

 gatta ; a luczernaföldekben pedig 1 — 1 négy- 

 zetméternyi területen 70— 80 lyukat lehetett 

 megolvasni s az ott járó embernek mind- 

 untalan lábszárközépig szakadozott a lába a 

 földbe. 



A poczokfészkek tömege az őszi szántás 

 alkalmával az ekét is kifordította a földből 

 s ilyenkor 20 — 30 poczok is rajzott szét a 

 feldúlt fészekből — nagy örömére a prédára 

 leső vetési varjaknak, melyek csapatosan 

 verődtek össze a szántó ember nyomában és 

 egyetlen poczkot sem szalasztottak el, bár- 

 milyen volt is a szétszaladó tömeg. Ha vala- 

 melyik poczok hant alá rejtőzött, rögtön oda- 

 állt egy varjú, rendületlenül őrködve, míg a 

 helyet kereső poczok vissza nem fordult — 

 vesztére, mert az őrködő varjú azonnal el- 

 csípte. 



Akárhányszor megtörtént, hogy a szántó 

 ember ráhágott a poczokra, azt odadobta a 

 varjaknak ; 4^5 is kapott hozzá és sokszor 

 annyifelé szakították. Bezzeg lehetett bár- 

 milyen vetőmag a földön elszórva, egy szem 

 sem kellett abból a varjaknak. 



Az ilyen esetek győzik meg a földmivelő 

 nép túlnyomó részét arról, hogy a midőn a 

 vetési varjú az ő vetését kihányja, nem az 

 elvetett magért esdeklik, hanem a földben élő 

 rovarálczákért. 



Ezek keresése közben bizony sokszor sok 

 szál vetést kihajít, de kérdés, mi lenne a 

 vetésből, ha az a sok álcza háborítatlanul 

 rághatná ? 



' Aquila 1913, p. 398—399. 



Über die Saatkrähe, 

 r. 



Mäuserertilgung durch Saatkrähen. 



Von Br.hk Ratz. 



In Verbindung mit der, im vorjährigem 

 Bande der „Aquila" erschienenen und ähnlich 

 betitelten Abhandlung, bin ich in der Lage 

 nachfolgende Beobachtungen mitzuteilen : 



Im vergangenen Herbste waren in unserer 

 Gegend (Szerep, Biharer Korn.) so viel Feld- 

 mäuse, dass sie die reinen Stoppelfelder 

 siebförmig durchlöclierteii ; auf den Klee- 

 feldern konnte man auf einem Quadratmeter 

 70 — 80 Löcher zählen und der dort gebende 

 Mensch versank jeden Augenblick bis über 

 die Knöchel. 



Die zahllose Menge der Mäusenester warf 

 bei dem herbstlichen Ackern sogar den Pflug 

 aus der Erde und da zerstoben auch 20 — 30 

 Mäuse aus dem zerstörten Neste, zur grossen 

 Freude der auf die Beute wartenden Saat- 

 krähen, welche scharenweise hinter dem 

 Ackermann sich versammelten, so dass keine 

 einzige Maus sich flüchten konnte, in welcher 

 Menge immer die auseinander stobenden 

 Mäuse auch waren. Wenn eine der Mäuse 

 sich unter eine Scholle versteckte, so flog 

 sogleich eine der Krähen hin und wachte 

 unerschütterlich, bis die sich einen Fluchtort 

 suchende Maus, zu ihrem Verderben, nicht 

 zurückkehrte, da die dort wachende Krähe 

 sie sogleich verschlang. 



Öfter geschah es, dass der Ackermann 

 auf eine der Mäuse trat und dieselbe den 

 Krähen hinwarf; 4—5 Krähen überfielen 

 die Maus und zerrissen dieselbe. Es konnten 

 was für immer Sämereien am Boden verstreut 

 liegen, nicht ein Korn wurde von den Krähen 

 aufgenommen. 



Derarlige Fälle überzeugen den weitaus 

 grössten Teil der Landwirte, dass wenn die 

 Krähe ihre Saat auszieht, sie das nicht der 

 Körner, sondern des Insektenlarven wegen 

 tut. Diese suchend wirft die Krähe wirklich 

 auch viele Saathalme heraus, aber fraglich 

 ist es, was aus der Saat wäre, wenn an 

 "derselben die vielen Larven ungestört weiter 



