263 



utamon Schultz József csarodai, valamint 

 HorvAth IbtvAn és Horváth József hetei föld- 

 birtokosok egybehangzó nyilatkozataiból tiszta 

 képét nyertem annak a különleges helyi álla- 

 potnak, a mely az említett kivételes intéz- 

 kedéseket tette szükségessé. A vetési varjak 

 kártétele köriilbelíil négy év óta észlelhető, 

 tehát a mióta a Tisza túlsó, szatmári part- 

 ján volt hatalmas varjútelepek a fák kivá- 

 gása folytán megsemmisültek. A szatmári 

 part varjai is a beregi oldalra települvén át, 

 oly tömegben verődtek össze, a mely már 

 jóval meghaladta azt az optimális számot, a 

 melyben a vetési varjú bizonyos területen 

 hasznosabb semmint káros. Ekkora varjútömeg 

 u. i. kellő rovar- és egértáplálék hiján gyakran 

 szorul növényi élelemre és az időnként beálló 

 nagy inség az óvatosságot is feledteti vele. 

 A másutt jól bevált védekezés : a lövéssel 

 való riasztás, a lelőtt varjak kifüggesztése, a 

 tengeritáblák szélének bemeszelése itt már 

 mind sikertelennek bizonyult. Tetézte a bajt 

 az 1913-iki nyár példátlanul rendellenes idő- 

 járása, a tartós esőzés és vízáradás, a mely 

 a tiszaháti járás mély fekvésű szántóföldjeit 

 óriási mocsárrá változtatta. A varjúsereg tel- 

 jességgel a szigetképen kiálló néhány kis 

 szárazabb folt termésére volt kényszerülve. 

 Innen az az ott is páratlannak minősített eset, 

 hogy Horváth István egyik hatholdas árpa- 

 vetését tejes kalászában teljesen megsemmi- 

 sítette a varjú, mert sem rovart, sem egeret 

 nem talált. Hasonló sorsra jutott néhány kis- 

 gazdának a fészektelep közelében lévő és 

 árvíztől megkímélt tengeriföldje is, honnan 

 az éppen kibúvott tengeriszálakat húzgálta ki 

 a magvakért. 



Noha ily mértékű kártételtől normális idő- 

 járású években nem kell tartanunk — a mint 

 hogy erre előzőleg nem is volt még példa — , 

 a varjak számának apasztása a jövőre való 

 tekintettel mégis ajánlatosnak minősült. Most 

 már csak az alkalmas eljárás megválasztása 

 volt hátra. 



werkstelligten Inspizierungs-Reise im Septem- 

 ber 1913 wurde mir aus den gleichlautenden 

 Berichten Josef Scholtz's (Csaroda), sowie 

 Stephan v. Horvâths und Josef v. HorvAths — 

 Grundbesitzer in Hete — , jener spezielle 

 örtliche Zustand klar, welcher die erwähnten 

 ausserordentlichen Massregeln nach sich zog. 

 Der Schaden der Saatkrähen ist seit zirka 

 4 Jahren bemerkbar, also seit die riesigen 

 Krähenkolonien am jenseitigen, Szatmárer 

 Ufer der Theiss durch das Ausroden der 

 Bäume vernichtet wurden. Da die Krähen 

 des Szatmárer Ufers sich gleichfalls am 

 Bereger Ufer ansiedelten, wurden sie so 

 häufig, dass sie bedeutend jene optimale 

 Zahl überschritten, bei welcher die Saat- 

 krähe auf einem gewissen Gebiete nützlicher 

 als schädlich ist. Solch einer Krähenmenge 

 mangelt es nämlich an Insekten- und Mäuse- 

 nahrung, darum sind sie häufig auf Pflanzen- 

 nahrung, angewiesen und der zeitweise ein- 

 tretende grosse Mangel lässt sie auch ihre Scheu 

 ablegen. Die anderswo sich gut bewährten 

 Schutzmittel : Verscheuchen durch Schiessen, 

 Aushängeu der geschossenen Krähen, Ein- 

 kalken der Maisfelder-Säume, nützten hier 

 alle nichts mehr. Das Übel wurde noch durch 

 die beispiellos unregelmässige Witterung des 

 Sommers 1913 vermehrt ; der fortwährende 

 Regen und die Überschwemmungen verwan- 

 delten das tiefere Ackerland des Bezirkes 

 Tiszahát zu einem riesigen Moraste. Der 

 Krähenflug war gänzlich auf die Frucht der 

 wenigen trockeneren, inselartig hervorragenden 

 Flecken angewiesen. Dadurch ist wohl der 

 einzig dastehende Fall zu erklären, dass die 

 Krähen alle Ähren eines 6 Joch umfassenden 

 Gerstenfeldes des Stephan v. Horváth gänzlich 

 vernichteten, da sie weder Insekten, noch 

 Mäuse fanden. Ein gleiches Schicksal ereilte 

 einige von der Wasserflut verschonte Klein- 

 grundbesitzern gehörende Maisfelder in der 

 Nähe der Nistkolonie, wo sie die eben her- 

 vorkeimenden Maisstiele der Kerne wegen 

 herauszogen. 



Obzwar wii- dergleiche Schäden in Jahren 

 mit normaler Witterung nicht zu befürchten 

 haben — wie dies auch früher nie der Fall 

 gewesen ist — erwies sich doch die Ver- 

 minderung der Krähenzahl für die Zukunft 

 wünschenswert. Es blieb nur die Wahl des 

 geeigneten Verfahrens übrig. 



