XV 



lag. már elfogadja az útvonalakat és azokat 

 teljes reiulszerré fejleszti, melyben 12 cso- 

 portban merőleges útvonalak (a délkörök irá- 

 nyálian) liarántfiitó útvonalak (a szélességi 

 fokuk irányában) csapások és országutak sze- 

 repelnek. A fö-voniilási területek kifejtésénél 

 megkülünbüzteti a keleti útvonalat, mely még 

 Ausztráliával is összefügg. A vonulás itt a 

 tengerpart mentén történik. 



Középázsiára vonatkozólag Sevektzow álla- 

 pit meg egy útvonal hálózatot. Az Altai-hegy- 

 ségben látja a vonulási utak választópontját, 

 a melyből az oroszországi Turkestan, a ])usz- 

 taság és Khiua felé halad a vonulás. 



Heuglin — 1869 — a vonulás déli kiindu- 

 lási pontjaival foglalkozott és szerinte régóta 

 ismeretes, hogy Európa és Eszak-Azsia vo- 

 nuló-madarai téli vándorútjukban Közép-Afri- 

 káig is elkalandoznak s habár a vonulás fő- 

 iránya É —D-i, mégis előszeretettel követik a 

 madarak a partokat és folyók mentét. Evvel 

 kapcsolatban Brkhm Alkréh azt állítja, hogy 

 a Nilus mente a világ legkeresettebb útvona- 

 lainak egyike. 



Palmen fellépése előtt a madarak vonulásá- 

 ról lényegében véve ennyi volt ismeretes. Pal- 

 men oda iparkodott, hogy az egész jelenséget 

 megértse és megvilágítsa. A vonulás téuyéből 

 kiindulva alapul azon 19 északon költő madár- 

 faj ideiglenes előfordulásáról szóló faunisztikai 

 adatokat vette, a melyek a költés befejezte 

 után, fészkelőhelyük klimatikus viszonyai kö- 

 vetkeztében, legkorábban kezdik meg a déli 

 telelő állomásokra u vonulást. Egy szóval a 

 többnyire eíji/sseri faunistikai adatokat egy 

 megfigyelői hálózat egyes pontjainak vette, 

 a mely hálózat, sok megfigyelőnek érenknit 

 ismétlődő közremunkálásából a madárvonulás 

 mozzanatainak biztos megállajiitására törek- 

 szik, hogy abból a meteorológiai viszonyok- 

 ban gyökerező ingadozások középértékek 

 meghatározása folytán biztos alapra vezes- 

 senek, a mi a dolog természetének megfelel, 

 de a faunisztikai háhizat útján nem érhető el. 



Az igy nyert faunisztikai hálózat alapján, 

 annak egyes pontjait összekötve, megrajzolta 

 „A madarak útvonalai" ez. térképet, a mely 

 azoidjaii csak a líl kiválasztott fajra vonat- 



A. V. MiDDUNDORKi' das Vorhandensein von Zug- 

 strassen schon an und entwickelt ein förm- 

 liches System mit Meridianstrassen und Quer- 

 strassen, dann Wege und Strassen in zwölf 

 benannten Gruppen. Bei der Entwickelung 

 der drei Haupt-Zugsgebietc unterscheidet er 

 die östliche Flucht, welche selbst mit Austra- 

 lien zusammenhängt. Der Zug folgt hier der 

 Küste des Ozeans. 



Für Zentralasien gibt Skvertzow ein Zug- 

 strassen-Netz an. Im Altai-Gebirge erblickt er 

 den Teilungspunkt für die Zugstrassen u. zw. 

 gegen Russisch-Turkestan, gegen die Steppe 

 und gegen China. 



Heuglin — 1869 — befasste sich mit den 

 südlichen .Ausgangspunkten des Zuges und 

 sagt, es sei längst bekannt, dass die Zug- 

 vögel Europas und Nordasiens ihre Winter- 

 ziige bis nach Zentralafrika ausdehnen ; und 

 wenn der Zug im ganzen auch von ^V nach 

 S geht, lieben die Vögel doch auch den 

 Küsten und Strömen zu folgen. Alfred Brehm 

 sagt in dieser Richtung, das Niltal sei eine 

 der besuchtesten Heerstrassen der Welt. 



Im Wesentlichsten genommen, war vor dem 

 Auftreten Palméns soviel über den Zug und 

 die Auffassung desselben bekannt. Palmen 

 trachtete das ganze Phänomen zu erfassen 

 und zu deuten. Von der Existenz der Zug- 

 strasseu ausgehend, wählte er als Grundlage 

 die faunistischen Angaben über das zeit- 

 weilige Vorkommen von 19, im hohen Norden 

 brütenden Arten, welche nach beendetem 

 Brutgeschäft, mit Rücksicht auf die klimati- 

 schen Verhältnisse des Brutgebietes, ihren 

 Zug zu den Winterungsorten im Süden am 

 zeitigsten antreten. Mit einem Worte, er sub- 

 stituierte die meist nur einmaligen faunisti- 

 schen .\ngaben als Punkte eines Beobachtungs- 

 netzes, welches durch Zusammenwirken Vieler 

 jahrans-jahrein die Momente des N'ogelzuges 

 festzuhalten bestrebt ist, um aus den, in der 

 Wandlung der meteorolugischen Verhältnisse 

 wurzelnden Schwankungen, durch Bestimmung 

 von Mittelwerten, zu festeren AnhaltS])unkten 

 zu gelangen, was der Natur der Sache ent- 

 spricht, was alter dem faunistischen Netz 

 nicht innewohnt. 



Auf Grund des so gewonnenen faunisti- 

 schen Netzes und durch Verltiiulung der Punkte, 

 entwarf er eine Karte, welche den Titel: 

 „Zuystrasscn der Vöijel" erhielt, wo sie sich 



