XX 



niiuliiriik ösztön liatása alatt állanak, a mely 

 a kóborlásból fejlődött ki ; tapaszfalt vezérek 

 után haladnak, határozott úivoncdakon mozog- 

 nak ; ezek azok az ősréf/i útvonalak, a me- 

 lyeken a madarak É-felé terjeszkedtek ; a 

 Földközi-tenger átrepülése bizonyos pontokon 

 abba a geológiai korszakba nyúlik vissza, a 

 mikor e tengert földhidak több medenczére 

 osztották és igy tovább. 



Weismann összes főtételei tetszetösek egy 

 nrpszerfi előadás keretében ; ha azonban szi- 

 gorúan tudományos bizonyítékokat keresünk, 

 mindannyi megfejthetetlen, vitatható és nega- 

 tiv, sőt megközelíthetetlen. Első állításának, 

 mely a vonulás problémájának niegoldottsá- 

 gáról szól, ellent mondanak az összes komoly 

 ornithologiisok, a kik felhasználva szorgal- 

 mukat és éles elméjük minden erejét, a meg- 

 fejtésen még ma is munkálkodnak. Weismann 

 nagy tekintélye ellen ismételten is fel kellett 

 hozni ellensúlyozásul ezt a körülményt. 



A régi iskola minden meggondolt munkása 

 végső következtetésben több tényt sürget, és 

 MiDDENDORFF S. fojéu találja a szöget, midőn 

 így ir: ..Ha hosszú évek megfigyeléssorozatai 

 egykor az érkezési adatok ' jól megrostált 

 valóságos középértékeit fogják nyújtani, tisztán 

 fogunk látni ott, a hol addig csak valószínű- 

 ségről lehet szó". Ebben bennfoglaltatik a 

 szimultán megfigyelések kívánatos volta is. 



„A madárvonulás elemei"-ben a (18. oldal- 

 tól kezdődőleg azon voltam, hogy az egyes 

 kutatók megfigyelési módját érdemileg meg- 

 vizsgáljam, a positiv alapon álló jelenségek 

 összefüggésére rámutassak, a milyen pl. az 

 1858. évi kisázsiai nagy szalonka-katasztrófa 

 és a szalonkának Bajorországból való teljes 

 kimaradása ; rámutattam a vonuló fajok 1853. 

 évi nagy késésére, a mely nem kisebb jelen- 

 tőségű búvárt, mint magát Naumann F. I.-t 

 arra indított, hogy a Nauinannia 1853. évi 

 kötetében „Das Frühjahr 1853 und unsere 

 Zugvögel in Anhalt" czim alatt egy érteke- 

 zést írjon, a melyben a késés indokolására 

 vizsgálata körébe vonja a phytophaenologiai 

 és meteorológiai tényezőket; hogy ez a 



' Egyszersmind a távozási adatokéit is. H. 0. 



Vögel stehen unter dem Kintlusse eines Trie- 

 bes, welcher aus dem Streichen entwickelt 

 wurde ; — sie lernen das Wandern ; — sie 

 folgen erfahrenen Anführern: — sie verfol- 

 gen bestimmte Zii(/slrnssen : — diese sind 

 die uralten Wege, auf welchen sich die ^'ö- 

 gel nach Norden verbreiteten ; - das Über- 

 fliegen des Jlittclmeeres an gewissen Stel- 

 len, stammt aus der geologischen Periode, 

 als das Meer noch durch Latidbrücken in 

 mehreie Becken geteilt war, u. s. w. 



Alle Hauptsätze \\'eismanns sind in einem 

 <iemeinver ständlichen Vortrag gef<älh'g, wenn 

 wir aber nach streng wissensrhaftlichen Be- 

 weisen fragen, ist alles unerbracht, strittig, 

 negativ, selbst unnahbar. Seinem ersten Satze, 

 welcher von der schon ( rfolgten Lösung des 

 Zugsproblemes spricht, widerspricht die Ge- 

 samtheit der ernsten forschenden Ornitho- 

 logen, welche auch heute noch die Lösung 

 mit dem ganzen Aufwand von Fleiss und 

 Scharfsinn anstreben. Dem grossen Gewicht 

 Weismanns musste wiederholt dieses Gegen- 

 gewicht entgegengesetzt werden. 



Alle besonnenen Auktorén der älteren Schule 

 fordern als Schlusskonklusion stets mehr Tat- 

 sachen und X. V. MiDDENDORFF trifl't den Nagel 

 auf den Kopf, indem er sagt : „Wenn laug- 

 jährige Beobachluugsreihen uns einst wirk- 

 liche, wohlgesichtete Mittelwerte der .Ankunfts- 

 zeiten^ bieten, werden wir dort klar sehen, 

 wo bisher nur von Vermutungen die Rede 

 sein kann". Hierin ist auch der Wunsch nach 

 simultanen Beobachtungen enthalten. 



Ich war in den ..Elementen", von Seite 

 37 an, bestrebt, die Beobachtungsart ver- 

 schiedener Forscher auf den ^\'ert zu prüfen, 

 auf den Zusammenhang der Ercheinungen 

 auf positiverer Grundlage, z. B. die grosse 

 Schnepfenkatastrophe vom Jahre 1858 in Klein- 

 asien und das totale Ausbleiben des Vogels 

 in Bayern hinzuweisen ; ich habe auf die 

 grosse Versj)ätung der ziechenden Arten im 

 Jahre 1853 hingedeutet, welche keinen Ge- 

 ringeren, als J. F. Naumann bewog, in der 

 Naumannia von 1853, unter dem Titel: ..Das 

 Frühjahr 1853 und unsere Zugvögel in An- 

 halt" eine Abhandlung zu schreiben, wo er 

 die phytophaeniilogischen. und meteorologi- 

 schen Elemente herbeizieht um die Verspä- 



' Al)or auch drr .\bziig'szeiten O H. 



