XXV 



nierészobbb trrképrajzolúk is csak ;i Saliara 

 északi széle táján jjeresték.' 



Az „Aquila" I. kötetében - 1894 — közölt 

 kisérleten kívül, a melyben azon voltam, liony 

 a füsti fecske előnyomulásiU a délafrikai 

 Knysna-tól (Keichrnow) föl a messze északig 

 föltiintessem, a melyben azonban Afrika még 

 mindig nagy hézagot mutat, o kérdést lelie- 

 tőleg positiv napi adatok alapján „A madár- 

 vonulásról positiv alapon' czíniü értekezésem- 

 ben is tárgya'tam - Aquila VI. 1899 — . 

 Ily módon a füsti fecske legdélibb pont áid 

 Emin basa „Europäische Vögel in Afrika" 

 ez. tanulmánya — Zool. Jahrb. VI. 1892 p. 

 141—145 — alapján az é. sz. 5° 2' és k. h- 

 50°-a alatt fekvő Lado-t nyertük, a melyre vo- 

 natkozólag 1880 — 1883-ig tett megfigyelések 

 középnapnak márcz. 19-ét tüntették fel, a mely 

 napon azonban a füsti fecske már Európában^ 

 tehát feljebb északon is előfordul, úgy hogy 

 Lado középnapja megegyezik a dalmácziai 

 Spalato — é. sz. 43° 30' — középnapjával. 

 Ha figyelembe vesszük, hogy Howahd Irby sze- 

 rint „The Ornithology, of the straits of 

 Gibraltar" ott a füsti fecske már febr. 13-án, 

 tehát sokkal korábban, mint a délebbne fekvő 

 Lado középnapján — márcz. 19. — meg- 

 jelenik, már felmerülhet az a nézet, hogy Emin 

 késői fecskéi a messze észak területéhez, vagy 

 magasságokra tartoznak és hogy az e napról 

 keltezett adatok narji/ értékkel hirnal-. 



Ha ezen kívül tudjuk, hogy a Gibraltárban 

 tartózkodó füsti fecskék fölött ugyanazon faj 

 nagy rajokban északi iránynyal ápr. 24 ig el- 

 vonul, felmerül az a gondolat, hogy e rajokat 

 törzsekiiek kell tekinteniink, a melyek határo- 

 zott költőterületröl eredve, összetartva, határozott 

 telelő' állomásokra vonulnak. A füsti fecskék 

 tavaszi elvonulása előtti iielyi gyülekezése is 

 mei/erösíti a törzsről szóló felfogást. 



Ugyanazon értekezésemben az Antlius rer- 

 linus Pallas fajt is tárgyaltam, a melyről 



' Lásd a DixoN-tól ós QuiNKT-töl idéiíetteket. 

 Aquila XVI. 



von ili'u mt'islfii < iniitli(i|)liaenologen geuiie- 

 den und sogar die kühnsten Kartograjihen 

 suchten den Anfang, bezw. das Ende ihrer 

 Zugstrassen kaum tiefer, als am Nordrand 

 der Sahara. ' 



Ausser dem N'ersuch in „Aquila" 1. 1894, 

 wo ich das \'orriickeu der liauclischwalbe 

 von Knysiia in Südafrika (Hkuhi-.nuw) bis in 

 den liohen Norden ersichtlich zu machen be- 

 strebt war, wo al)cr Afrika mehr eine riesige 

 Lücke bildete, nahm icli die Sachs auch in 

 meiner Abhandlung „Vom Zuge der Vögel 

 auf ])ositiver Grundlage" in ..Aquila" VI. 1899, 

 u. zw. möglichst auf positive Tagesdaten ge- 

 stützt, vor. Für die Kauchschwalbe war auf 

 diese Art der südlichste Punkt, auf Grumi 

 der Beobachtung Esun Paschas, in seiner Ab- 

 handlung: „Europäische Vögel in Afrika" 

 — Zool. .lahrb. VI. 1892, p. 141—145 — 

 Lado: gelegen in 5° 2' n. Br. und 50° ö. L., 

 wo eine kleine aber gute Serie von Beobach- 

 tungsdaten von 1880 bis 1883, als mittleren 

 Tag den 19. März gab, an welchem Tage 

 aber die Rauchschwalbe aucii schon weit 

 nördlicher, in Europa vorkommt, so dass auf 

 diese Art der mittlere Tag von Lado jenem 

 von Spalato in Dalmatien — 43° 30' n. Br. — 

 entspricht. Wenn wir ausserdem wissen, dass 

 der Vogel nach Capt. Howard Ieby „The 

 Ornithology nf the straits of tjiliraltar" dort 

 am 13. Februar schon zur Stelle ist, also viel 

 früher als der mittlere Tag vom viel südli- 

 cher gelegenen Lado — 19. März — so däm- 

 mert uns schon die Überzeugung auf, dass 

 die spät aufbrechenden Schwalben Emins für 

 weitiiördliche Gebiete oder für Höhen bestimmt 

 sind und dass den auf den Tag datierten 

 Allgaben grosser IVert inneirolmt 



Wenn wir ausserdem wissen, dass die in 

 (iibraltar ansässigen Rauchschwalben noch 

 bis zum 24. April durch Schwärme ihrer Art- 

 genossen von Süd nach Nord überflogen wer- 

 den, so dämmert uns der Gedanke : im- sollen 

 diese Schirärme als Stäiiime auffassen, welche 

 von bestimmien Brntgehieten stammend, zu- 

 sammenhaltend auch bestimmte Wiiäernngen 

 beziehen. J'ie örtliche Ansammlung der Rauch- 

 schwalben vor dem Wegzug im Herbste, unter- 

 stützt die Auffassung vom Stamm. 



In der nämlichen Abhandlung nehme ich 



Siehe das /i(at : Dison und Quinf.t. 



IV 



