XXVII 



a mely több-kevesebb biztossággal megragad- 

 ható, a helyre jellemző : ilyen mozzanat pedig 

 csak egy van : <i meijéricezés, Uidőicg eltávozás 

 napja. Nem szabad azonban elt'elednünk, hogy 

 a kelti adat, illetőleg középszám sohasem czél, 

 csupán eszköz a nagij területen lefolyó vonu- 

 lás, mint mozgási jelenség Icfolgásának tanul- 

 mány ozásánái. 



Palmen nem veszi figyelembe a vonulás 

 időbeli mozzanatát. (» csui)án azon kérdés 

 megoldását keresi: „. . . . hogy mi késztette 

 mai vonuló madaraink őseit a vonulásra, a 

 mely kérdés lehet hogy sohasem lesz meg- 

 oldva : de a mire a származástan segítsége 

 folytán nincs is szükség, mert ezáltal a kérdés 

 igy módosul : micsoda okokból és milgen for- 

 inában származott a vonulás szokásai"' Ez 

 azonban még nem nmgy arázza meg és nem 

 fixirozza a vonulás lefolgását, a mit mi kere- 

 sünk és a mi nélkül biztos alajion álló követ- 

 keztetések nem is vonhatók le. 



Összes kísérleteimet, a melyekkel a telelés 

 rendszei'ébe óhajtottam behatolni, megakadá- 

 lyozta az a körülmény, hogy ufamban állott, 

 mint valami vágányokon átfektetett gerenda, 

 az egyenlítő kérdése és megakadályozta a 

 tovahaladást. 



A fordulat. 



Afrika legdélibb részén azonban egészen 

 váratlanul fölcsillant előttünk palaearktikusok 

 előtt a déli féng és azonnal megvirradt. 



ScLATRR W. L. 19t)5 ben a British Associa- 

 tion johannesburgi (Búrföld) összejövetele al- 

 kalmából a D. szakosztály elé terjesztette 

 „The Migration of Birds in South Africa" 

 cz. értekezését. A hozzá mellékelt jegyzék- 

 ben Dél-Afrika vonuló madarait három cso- 

 portba osztja, li. m. : 



I. Northern Migrants (északi vándorok) ; 



II. South African Migrants (délafrikai ván- 

 dorok) : 



III. Partial Migrants (részleges vándorok). 

 Az első, 76 fajt számláló csoportba a mi 



palaearktikus régiónk madarai tartoznak. 

 ScLATER szerint e fajok évente kétszer teszik 

 meg a 4000 mértföldnyi távolságot ; a füsti 

 fecskét „English Swallow'-nak mondjii, a mi 

 természetesen nincs behizoiivítva. 



sicher erfasst, den Oi't cliaraktcrisicrt inul cs 

 gibt nur cinen solchen Moment : den Tug der 

 Ankunft, bczw. des Abznges: wobei aber nicht 

 zu vergessen ist, dass das Datnm bezir. die 

 Mitlelzahl iiieiiinls Zireck, sondern nur Mittel 

 zur Kenntnis des Verlaufes des auf grossem 

 Gebiete statt/indenden Zuges als Hewegungs- 

 erscheinung ist. 



Palmen berücksichtigt den zeitlichen Mo- 

 ment des Zuges nicht. Was er sucht, ist die 

 Lösung der „. . . Frage, was die N'orahnen 

 unserer gegenwärtigen Zugvögel zum Ziehen 

 veranlasste, welche Frage vielleicht niemals 

 beantwortet werden kann, aber es ist mit 

 Hilfe der Deszendenztheorie auch gar nicht 

 notwendig, weil sich durch sie die Frage 

 dahin ändert : uns welchen- Ursachen und in 

 welclier Foiiii ist die Oexvohnheit des Ziehens 

 entstanden?" Nun ist aber dieses nicht die 

 Erklärung des Verlunfes, noch von dessen 

 Fixierung, welche wir suchen und ohne wel- 

 che weitere Folgerungen auf fester Grund- 

 lage garnicht erbracht werden können. 



Alle meine Versuche in dns System der 

 Winterungen liefer einzudringen, scheiterten 

 an dem Umstände, dass die Frage des Aequa- 

 tors wie ein Balken (|uer über dem Geleise 

 dalag und den Fortschritt hemmte. 



Die Wendung-. 



Im tiefsten Süden Afrikas Hamnite aber 

 für uns Palaearktiker ganz unerwartet das 

 Südliclit auf und es dämmerte sofort in der 

 Dunkelheit. 



W. L. ScLATUR reichte der Sektion D der 

 British Association gelegentlich ihrer Zusam- 

 menkunft in Johannesburg — also im Boeren- 

 lande — im Jahre 1905 eine Abhandlung 

 ein, welche den Titel führt : ..The Migration 

 of Birds in South Africa". Das der Abhand- 

 lung einverleibte Verzeichnis teilt die Zug- 

 vögel Südafrikas in drei Gruppen, u. zw. in 

 I. Northern Migrants: 



II. South .\frican Migrants und 



III. Partial Migrants. 



Die erste Gruppe umfasst die Vögel unse- 

 rer palaearktischen Region und zählt 7() Ar- 

 ten. ScLATEn nimmt an, dass diese Arten jähr- 

 lich zweimal die Distanz von 4000 Meilen 

 durchmessen ; er nennt die Rauchschwalbe 

 „English Swallow", w^as freili. h nicht be- 



IV 



