XLIIl 



A munka nem könnyű, mert a vonulási 

 viszonyokat fajok szerint külön-külön, az 

 összes biológiai diszpozicziók különbözőségé- 

 nek útmutatása szerint kell tanulmányozni, 

 hogy megállapíthassuk azt. a mire hipothézis 

 és általában theoria útján nem jutliatunk és 

 a mi a vitathatatlan, kézzelfogható tények 

 szilárd alapját követeli. 



Itt előáll még egy probléma, egyike a leg- 

 nagyobbaknak : a vonuló, mérhetetlen terü- 

 leteket átszelő fajok tájékozódásának problé- 

 mája, fokozott mértékben pedig a fiatalok 

 tájékozódásának kérdése, ha ezek tényleg 

 külön, az öregektől elszakadva vonulnak, a 

 mikor a tapasztalatszerzés a priori ki van 

 zárva. 



Ez a „mysteriuni" legsötétebb pontja. 



A tájékozódás kérdésére e helyen egy rö- 

 vid megjegyzést akarok tenni. A kérdés meg- 

 fejtésének első alapfeltétele az, hogy el kell 

 tekintenünk attól, mikép tájékozódik a rövid 

 idő előtt még teljesen a röghöz kötött em- 

 ber, a kire áll az a közmondás, hogy: „nem 

 látja az erdőt a fáktól". Az ,aviatikusok" 

 készülékeinek alkalmas fejlődésétől függ, 

 hogy e közmondás fölöslegessé váljék; bizo- 

 nyos fokig ez már ma is érvényes. 



A vonuló madár az erdő fölé emelkedik, 

 ellát a fák és az erdő fölött és akadály nél- 

 kül bármilyen irányt vehet ; ez nagyfontos- 

 ságú mozzanat : a röpülő madár egész fejlő- 

 dése során megszokta, hogy a talajt és mindazt, 

 a mi rajta van felülről, a magasból tekintse, 

 a hol tekintete nem ütközik akadályba E mel- 

 lett a távolság — tekintettel a röpülni tu- 

 dásra — egészen máskép alakul a madárra, 

 mint a röghöz kötött emberre : a hol az em- 

 bert útjában egy áthághatatlan akadály gá- 

 tolja, ott a madár akadály nélkül tovább 

 repül. 



Az éjjeli vonulás a madárszem nagyfokú 

 alkalmazkodási képességére mutat, a mi ki- 

 sebb mértékben az embernél is megvan. Al- 

 földünk pusztai pásztorai ú. n. koromsötét 

 éjszakákon és olyan távolságban is meglátják 

 a legelő lovat vagy szarvasmarhát, a melyben 

 mi egyáltalában semmit sem tudunk észre- 

 venni. 



Die Arbeit ist nicht leicht, denn die Zugs- 

 verhältnisse sind vielfach Art für Art, nach 

 Massgabe der Unterschiede der gesamten bio- 

 logischen Disposition der Art, zu erforschen, 

 und das zu bestimmen, was durch Hypothesen, 

 überhaupt theoretisch, nicht erbracht werden 

 kann und was den festen Boden der unbestreit- 

 baren handgreiflichen Tatsachen erheischt. 



Hiebei tritt eines der grössten Probleme 

 in den Vordergrund : das Problem der Orien- 

 tierung der ziehenden, ungeheure Gebiete 

 durchquerenden Arten, noch mehr jene der 

 Jungen, falls sie wirklich von den Alten ganz 

 abgesondert ziehen, wenn also die Erfahrung 

 a priori ganz ausgeschlossen werden muss. 



Das ist der dunkelste Punkt des „Myste- 

 riums". 



Ich will hier hinsichtlich der Orientierungs- 

 frage eine ganz kurze Bemerkung einfügen. 

 Die erste Bedingung für die Beurteilung der 

 Frage ist, dass wir dabei von der Art, wie 

 sich der bis vor kurzem noch au die Scholle 

 absolut gekettete Mensch orientiert, ganz ab- 

 sehen müssen, für den ja das Volkswort gilt: 

 „Er sieht den Wald vor Bäumen nicht". Es 

 hängt von der günstigen Entwickelung der 

 Apparate der „Aviatiker" ab, um dieses Sprich- 

 wort vollkommen überflüssig zu machen, bis 

 zu einem gewissen Grade ist dies schon heute 

 der Fall. 



Der ziehende Vogel erhebt sich über den 

 Wald, übersieht die Bäume und den Wald 

 und nimmt frei, ungehindert die Richtung, 

 hierin ist ein Moment von höchster Wichtig- 

 keit enthalten : der fliegende Vogel ist in der 

 Reihe seiner ganzen Entwickelung gewohnt, 

 den Boden und alles, was darauf vorkommt, 

 von oben, aus der Höhe zu betrachten, wo 

 ihm kein Hindernis den Ausblick benimmt. 

 Dabei gestalten sich die Entfernungen, mit 

 Rücksicht auf das Flugvermögen, für den 

 Vogel ganz anders, als für den, an die Scholle 

 geketteten Menschen: wo diesem ein unüber- 

 steigliches Hindernis in den Weg tritt, zieht 

 der Vogel darüber frei dahin. 



Der Zug bei Nacht zeugt von einer gros- 

 sen Anpassungsfähigkeit des Vogelauges und 

 kommt in massigerem Grade auch bei Men- 

 schen vor. Unsere Pusztenhirten im Tiefland 

 sehen in dunkler Nacht ihr weidendes Ross 

 oder Rind auf Entfernungen, wo wir absolut 

 nichts zu erblicken imstande sind. 



vr 



