XLIV 



A madarak tömeges éjjeli vonulásáról szólva 

 nem szaliad végül elfelednünk, hogy a vonu- 

 lás jelensége nem korlátolt helyi, hanem az 

 évszakok menetéhez simuló általános biológiai 

 jelenség, a melynél a tömegek törvénye érvé- 

 nyesül, hogy t. i. a sokaság mindent észre- 

 vesz, a mi érzékileg észrevehető, hasson az 

 akár a szemre, akár a fülre, a mit a biológiai 

 jelenség lefolyása élesit : a vonuló tömegek 

 egyéneinek folytonos hivó szava tájékoztatja 

 magát a tömeget és ebben az egyént. 



Most pedig megteszem utolsó megjegyzé- 

 seimet. 



Ha egy pillantást vetünk a madárvilág álta- 

 lános felfogására, annak tudományos és tár- 

 sadalmi kultuszára, rögtön szemünkbe ötlenek 

 a hiányok és egyenlőtlenségek. Az irodalom- 

 ban alig találkozunk olyan mélyebben járó 

 felfogással, mely a madárvilágnak a természet 

 egészéhez való biológiai viszonylatait tárgyalná 

 Még ma is az az irány uralkodik, a mely a 

 külső alapján akarja az alakokat megkülön- 

 böztetni és az egyoldalúság, a melylyel ezt 

 végrehajtják, sokszorosan szétválasztja azt, 

 a minek egységesnek kellene lennie, hogy 

 biztos alapot nyújtson a fogalom helyességére. 

 Igaz, hogy az egy fajhoz, vagy legalább ahhoz, 

 a mit mi fajnak tekintünk, tartozó egyének 

 sorozata a változatlanság ellen szól, hogy a 

 sorozat sokszorosan átmenetekhez vezet, a mit 

 a külső alapján, legjobb esetben még az orni- 

 thogeografiai viszonyok is megerősítenek, a mint 

 ezt az alakkörök tanával Kleinschmidt Ottó 

 iparkodik tudományosan megalapozni ; igaz, 

 hogy a csoportok viszonya ugyanazt a jelen- 

 séget mutatja, a mit a fajoké : de azért a 

 megítélésnél mindig a külső lép előtérbe, 

 anélkül, hogy megkísérelnék mélyebben be- 

 hatolni, a lényegesebbet kideríteni, azt a kül- 

 sővel egybekapcsolni, mint a czélra vezető 

 eszközt. 



A természet birodalmának egyetlen egy állat- 

 rsoportjánál sem nyilvánul meg oly szembetű- 

 nően az organizmus czélszerűsége, mint a 

 madarak magas fejlettségű osztályában. Az 

 organizmus a szerint a munka szerint van 

 kifejlődve, a melyet a madár a természetben 



Und bei den Naclitzügen der Massen der 

 Vögel dürfen wir endlich nicht vergessen, 

 dass die Zugserseheinung keine besciiränkt 

 örtliche, sondern eine dem Gange der Jahres- 

 zeit angepasste allgemeine biologische Er- 

 scheinung ist, bei der auch die Gesetze der 

 Massen zur Geltung gelangen, deren \'ielheit 

 alles waiirnimmt, was sinnlich eben wahr- 

 nehmbar ist, sei es durch das Auge oder das 

 Ohr, welche der Fortgang der biologischen 

 Erscheinung schärft: der fortwährende Kuf 

 der Individuen der ziechenden Massen hat 

 eine orientierende Aufgabe für die Masse 

 selbst und für das Individuum in derselben. 



Und nun schreite ich zur Schlussbemer- 

 kung. 



Wenn wir auf die allgemeine Auflfassung 

 der Vogelwelt, auf die wissenschaftliche und 

 gesellschaftliche Pflege derselben einen Blick 

 werfen, so fallen die Lücken, fällt die Un- 

 gleichheit sofort in die Augen. Die tiefere 

 Autiassung des biologischen Verhältnisses der 

 Vogelwelt zur Gesamtheit der Natur macht 

 sich in den Schriften kaum bemerkbar. Auch 

 heute herrscht die Untersche dung der For- 

 men auf Grund von Ausserlichkeiten noch 

 vor und die Einseitigkeit, mit welcher sie ge- 

 übt wird, führt zu vielfachen Spaltung des- 

 sen, was eine Einheit bilden sollte, um für 

 die Richtigkeit des Begrifl'es eine feste Grund- 

 lage zu bilden. Es ist wahr, dass die Reihe 

 der Individuen einer Art, oder dessen, was 

 wir als Art autt'assen, gegen die Uuveränder- 

 lichkeit zeugt, dass die Reihe vielfach zu 

 Übergängen führt, was nach Ausserlichkeiten, 

 im besten Falle noch durch das ornithogeo- 

 graphische Verhältnis unterstützt wird, wie 

 es Otto KiiEiN8CH.\iroT mit der Lehre vom For- 

 menkreis wissenschaftlich zu begründen trach- 

 tet ; dass das Verhältnis der Gruppen die 

 nämliche Erscheinung bietet wie jenes der 

 Art: das Äusserliche wiegt aber bei der Be- 

 urteilung überall vor. ohne den Versuch zu 

 machen, tiefer einzudringen, um das Wesent- 

 lichere darzulegen und mit dem Äusserlichen 

 verbinden zu können : als Mittel zum Zweck. 



Bei keiner einzigen Tierklasse des Natur- 

 reiches ist die Zweckmässigkeit im Organis- 

 mus so scharf und so klar ausgeprochen, als 

 in jener der so hochstehenden Klasse der 

 Vögel. Der Organismus ist nach der Art der 

 Tätigkeit, welche der Vogel in der Natur 



