LXII 



Ezen iiiadár védelme Angliában tehát csakis helyi jelentőséggel bír. Onük arra töre- 

 kednek, hogy e fenyegetett fajt Angolországnak megtartsák, tehát csak helyi jelentőségű 

 ornithologiai érdek vezérli Önöket, mig a kontinentális védelem a haszonból és kárból 

 indul ki. Az angol ornithologusok nincsenek tehát egyhangban a ])arlamenljiikkel és nem 

 helyeznek súlyt az internaczionálitásra. 



Ez legyen utalás a függelékben kifejezendő irányra. A függeléket nyomtatás előtt 

 átnézés végett megküldöm és annak jóváhagyását fogom kérni. A mi a „degraded" szót 

 illeti a 172. oldalon, ez csak fordítási hiba és helyesen úgy szól „reduced", mi a magyar 

 „avatja" szónak felel meg. 



Becses válaszát kérve, maradok kiváló tiszttílettel 



Hekman Ottó. 



1907 május 11. 

 Igen tisztelt Uram ! 



^ö 



Fogadja köszönetemet e hó 4-én kelt becses leveléért, melyet Ön nekem áj)rilis 30-iki 

 levelemre válaszul irt. Szívesen hozzájárulok ahhoz, hogy Ön az utóbbit kinyomassa. Törté- 

 neti tényeket nem lehet tagadni és én nem kívánom azt, hogy azok ismeretlenek maradjanak. 



Kétségtelen, hogy mi különböző szempontokból indulunk ki, de czélunk ugyanegy, és 

 ebben nem látok semmi rosszat. Midőn én a madárvédelem kérdését itt minálunk a tudományos 

 világ elé terjesztettem, az internaczionális akczióról szó sem volt még; és a ki ezen szem- 

 pontra helyezkedett volna, csak fokozta volna a neliézségeket, így tehát nem lehetett szándé- 

 kom a kérdést az említett szempontból felvetni. Az Egyesült Királyság helyzete e tekintetben 

 rosszabb volt, mint sok más országé, de még mint sok kolóniáé is. A könnyebnű pusztítás 

 udvaraink körül ijesztő mérveket öltött — több faj sok helyen elpusztulófélben volt, vagy 

 már egészen elpusztult és azok előtt, a kik a tényeket ismerték, nyilvánvaló volt, hogy 

 végleges elpusztulásuk itt minálunk már csak rövid idő kérdése lehet. Ennek okát részben 

 a gazdasági javításokban kell keresnünk, de leginkább a közvetlen öldöklésben — fokozva 

 az azóta is növekvő tolldivat által — mert nem lehet tagadni azt, hogy minálunk a madár- 

 védelem csak kevésszámú vadászható madárra terjedt ki, mely a tilos idő védelme alatt 

 állott, gyakorlatilag véve csak a fajdfélékre. 



Nyilvánvaló volt, hogy az első lépést abban az irányban kellett tenni, hogy a tilalmi 

 időt kiterjesszük a főbb szenvedőkre, és ezt meg is tettük ; sőt mi több, hathatósan tettük 

 meg. A Rissa tridactyla és az Alcidáh kipusztítása, melyeket százával és ezrivel lőttek az 

 ö költési szikláikon a Yorkshirei ])artokon, Wight szigetén, Dorsetshireben és egyéb helye- 

 ken — a hol minden felnőtt madár halála maga után vonta nemzedékének elpusztulását — 

 azonnal megszűnt és a sziklákon a költés újra biztosíttatott örök időkre, ámbár egyes köl- 

 tési helyek a partok mentén, melyek nem voltak oly sűrűn benépesítve, azalatt már egészen 

 elpusztultak. 



Most már késő, hogy az Otist, Botaurust Limosát, Recurvirostrát, Plataleát és sok 

 helyen a Fregilust megmentsük ; de a Podiceps eristatust és Lestris catarrhactest meg lehe- 

 tett menteni, valamint többfajta Laridát (Sternidae), Anatidát és Limicolát ; és tényleg kevés 

 más madárfajnál tapasztalhattuk a vedelem hatását jobban, mint az Anatidáknál. 



Egészen bizonyos, hogy semmiféle törvényt sem lehetett volna azon elvre alapítani, 

 hogy a „hasznos" madarak megvédendők, a „káros" madarak pedig nem védendők meg; 

 mert ki vindikálhatná magának azt a hatalmat, hogy a különbséget a kettő közt fölállítsa 

 és Anglia népe bizonyára visszautasítaná azon „tudóst" ki ez irányban ráerőszakolni akarná 



