214 



liató siincUfìznókat pedig a mezőre viteti ki. 

 Hasonló okokból végzi a folyton új párokban 

 érkező szarkák és hamvasvarjak rendszeres 

 ellövését is. Ezeket azonban csak ahkor lövi 

 le, a mikor fészküket már megépítették. így 

 teremti elő ugyanis Alföldünk egyik legjel- 

 lemzőbb, kedves és hasznos ragadozójának, 

 a kékvércsének — Cerchneis vespertinus (L.) 

 — továbbá az erdei fülesbagolynak — Asio 

 otus (L.) — fészkeléséhez szükséges alkal- 

 matosságot. A kékvércse- és fülesbagoly- 

 fiókákat azután kirepülésük előtt az Ornith. 

 Központnak a madárvonulás tanulmányozására 

 szánt aluniinium-jelzőgyürüivel látja el. 



Hogy e két év, nagyobbrészt még előké- 

 szület jellegével bíró nuinkálatainak ered- 

 ménye majdan az összehasonlítás alapján fel- 

 ismerhető legyen, szükségesnek tartom az 

 idei állapotok bemutatását. Kezdeni a park- 

 nak jiinius 1-én, a távcső segélyével, valamint 

 a hívó- és énekhangok alapján számba vett 

 madárállományával : Luscinia hiscinia (L.) 2 

 pár ; Sylria atricapilla (L.) 1 pár ; Syhna 

 simplex (L.4TH.) \ pár ; Sylvia Sylvia (L.) 2 

 pár ; Hyi)olais hypolais (L.) 1 jiár ; Fani s 

 major L. 1 család (12 db) ; Oriolns oriolus 

 (L.) 5 pár; Vp^ipa epops L. 1 pár; Capri- 

 mvlyus europaeus L. 1 példány ; Turtur turtiir 

 (L.) 1 pár ; Cerchneis vespertinus (L.) 2 pár ; 

 Asio otus (L.) 3 család, 14 példány. 



A szabadon fészkelő fajok száma ezek 

 alapján elég jelentékenynek mondható, külö- 

 nösen, ha tekintetbe vesszük, hogy a park 

 nagy erdőségektől távol esik és velük a be- 

 települést elősegítő bokorsorokkal sincs össze- 

 kötve. Madárdalban tehát nincs hiány. A 

 kerti poszáta csodaszép orgonahangját s a 

 barátka-poszátának, a fekete rigó valamint a 

 géze egyes szólamaival művészileg átszőtt 

 énekét nem egykönnyen feledi a látogató. 

 Talán ez az oka, hogy első pillanatra észre 

 sem vesszük a magevő énekesek^ az erdei pinty, 

 zöldike, tengelicz teljes hiányát! 



A számos fészkelési alkalmatosság láttára 

 az elmaradás okát egyedül abban találom, 

 hogy a környék gabonatáblái mindennemű 



gen. Die Katzen des Herrenhauses und ilcr 

 Gesindewohnungen werden ivährend der Brut- 

 zeit i» germAmige Kammern eingeschlossen, 

 die fremden, in den Park kommenden wil- 

 dernden Katzen aber werden abgeschossen. 

 Die Jge^, welche den niedrig angelegten 

 Nestern gelegentlich auch schädlich sind, wer- 

 den auf die Felder expediert. Aus denselben 

 Ursachen werden auch die immer wieder in 

 frischen Paaren erscheinenden Nel)elkrähen 

 und Elstern systematisch abgeschossen. Diese 

 werden jedoch erst dann geschossen, wenn sie 

 schon fertige Nester haben. Es wird näm- 

 lich auf diese Weise für die Nistgelegenheit 

 eines der charakteristischesten Raubvögel un- 

 serer Tiefebenen, des reizenden und nütz- 

 lichen Rotfussfalken — Cerchneis vesper- 

 tinus (L.) — und auch der AValdohreule 

 — Asio otus (L.) gesorgt. 



Die Jungen des Rotfussfalken und der 

 Waldohreule werden vor dem Ausfliegen be- 

 hufs Studium des Vogelzuges mit den Alu- 

 minium-Fussringen der U. 0. C. gezeichnet. 



Damit die Resultate dieser zwei noch ganz 

 den Charakter der Vorarbeiten tragenden 

 Jahre seinerzeit zur Vergleichung herangezo- 

 gen werden können, halte ich es für not- 

 wendig ein Bild der derzeitigen Verhältnisse 

 zu geben. Ich beginne mit der Aufzählung 

 der Vogelwelt, wrlche ich am 1. Juni mittels 

 des Feldstechers und auf Grund des Gesan- 

 ges sowie der Lockrufe feststellen konnte : 

 Luscinia luscinia (L.) 2 Paare ; Sylvia atri- 

 capilla (L.) 1 Paar ; Sylvia simplex (Lath.) 

 1 Paar ; Sylvia sylvia (L.) 2 Paare ; Hypolais 

 hyjiolais iL.) 1 Paar ; Parus major L. eine 

 Familie (12 St.); Oriolus oriolus (L.) 5 Paare; 

 Upupa epops L. 1 Paar; Capirimulgus euro- 

 paeus L. 1 Stück ; Turtur iurtur (L.) 1 Paar ; 

 Cerchneis vespertinus (L.) 2 Paare ; Asio otus 

 (L.) 3 Familien, 14 Stück. 



Die Anzahl der freibrütenden Arten ist auf 

 Grund dieser Angaben ziemlich bedeutend, 

 besonders wenn man in Beti'acht zieht, dass 

 der Park von grossen Wäldern weit entfernt 

 ist und mit denselben auch durch Gebüsch- 

 reihen, welche die Ansiedelung begünstigen 

 könnten, in keiner Verbindung steht. An Vogel- 

 gesang fehlt es daher nicht. Die wundervolle 

 Orgelstimme der Gartengrasmücke sowie den 

 mit einigen Tönen der Amsel und des Garten- 

 spötters in künstlerischer Weise durchwobe- 



