217 



.lövő évi jelpiitcsenibcíi talán már c ki-r- 

 désre is megfelelhetek. Ezidei ismertetésem 

 czélja inkálil) az volt, liogy a babapusztai 

 madárvédelmi telepet, a melyet vezetőjének 

 lelkesedése és tudása kicsinyben is mintaszerű 

 intézménynyé fejlesztett, hazánk riiinden nagy- 

 birtokosa elé követendő például állítsam. 



IV. Kiskunhalas-Fehértó-erdő 

 1906—1909. 



A homokbuczkákon nevelt 430 holdnyi erdő 

 állománya főképen tölgy, nyár, ákácz, kőris 

 és fényű. Egy része 50 éves nyárfa-szálerdő, 

 mely azonban vágás alatt van már. Dús 

 aljnövényzete javarészt galagonya, kökény, 

 fagyai és leánysom. Az erdővel határos 400 

 holdnyii^e/iértó szilárd fenekű, részben náddal 

 és kákával benőtt székesvizű halastó. 



E vidék madárbősége még azokat is meg- 

 lepheti, a kik előtt a magyar Alföld elszórtan 

 álló erdőségeinek sűrű népessége nem isme- 

 retlen. Különösen a fülemüle — Lusdnia 

 luücinia (L.) — él itt szinte páratlan tömeg- 

 ben. 1908 május 20-án Chernei, István társa- 

 ságában végzett tanulmányútamon minimális 

 számítással 300 párt állapíthattunk meg. 



A fajok számának gazdagságáról pedig a 

 fészkelés idején észlelt alábbi 71 faj soro- 

 zata tanúskodik : 



Az erdőben : Kis fülemüle, karvaly-, ba- 

 rátka-, kerti-, mezei és kisposzáta, nyakte- 

 kercs, csuszka, szén-, kék- és barátczinege, 

 őszapó, feketerigó, seregély, kis őrgébics, 

 tövisszúró gébics, hamvas- és vetési-varjú, 

 szarka, csóka, szalakóta, aranymálingó, búbos- 

 banka, kakuk. gyurgyóka. zöld küllő, közép- 

 fakopáncs, szürke légykapó, géze, fitisz- és 

 sisegő füzike, füsti- és molnárfecske, hantmadár, 

 csaláncsúcs, fehér barázdabillegető, erdei pinty, 

 tengelicz, zöldike, házi- és mezei veréb, sor- 

 Aquila XVI. 



In meinem Berichte vom nächsten Jahre 

 kann ich vielleicht auch diese Frage beant- 

 worten. Zweck meines heurigen Berichtes war 

 die Vogelschutzstation Baba-Puszia, welche 

 trotz ihre Kleinheit durch die Begeisterung 

 und das Wissen der Leitung zu einer muster- 

 haften Einrichtung gedieh, unseren Gross- 

 grundbesitzern als nachahmungswürdiges Bei- 

 spiel hinzustellen. 



IV. Kiskunhalas -Fehértó-Wald 

 1906—1909. 



Der auf Sanddünen angelegte 215 Hektar 

 grosse Wald besteht hauptsächlich aus Eichen, 

 Pappeln, Akazien, Eschen und Tannen. Ein 

 Teil ist 50-jähriger Pappelhochwald, welcher 

 jedoch schon unter Schlag gekommen ist. Das 

 üppige Unterholz besteht zum grössten Teile 

 aus Weissdorn, Schlehe, Liguster und Ber- 

 beritze. Der dem Walde benachbarte 200 

 Hektar grosse Fehértó ist ein teilweise mit 

 Binsen und Rohr bestandener natronhältiger 

 Fischteich mit festem Grunde. 



Der Vogelreichtum dieses Gebietes über- 

 rascht selbst diejenigen, welchen die dichte 

 Bevölkerung der isoliert stehenden Wälder 

 der ungarischen Tiefebene nicht unbekannt 

 ist. Besonders die Nachtigall — Lusdnia 

 luscinia (L.) — lebt hier in wirklich unver- 

 gleichlicher Anzahl. Während der in Gesell- 

 schaft mit Stephan v. Chernél am 20. Mai 1908 

 gemachten Exkursion konnte die Anzahl bei 

 minimaler Berechnung mindestens auf 300 

 Paare angeschlagen werden. 



Für den Artenreichlum zeugen die unten 

 angeführten, während der Brutzeit angetrolie- 

 nen 71 Arten: Im Walde wurden beobachtet: 

 Luscinia luscinia (L.), Sylvia nisoria (Bechbt.), 

 Sylvia atricapilla (L), Sylvia simplex (Lath.), 

 Sylvia curruca (L.), Sylvia sylvia (L.), Jynx 

 torquilla L., Sitta europaea L., Parus major 

 L., Parus coeruleus L., Parus palustris L., 

 Aegithalus caudatus (L.), Turdus merula L., 

 Sturnus vulgaris L., Lanius minor Gm., Lanius 

 collurio, L., Corvus frugilegus L., Corvus cor- 

 nix L., Pica pica (L.), Colaeus monedula (L.), 

 Coracias garrula L., Oriolus oriolus (L.), 

 Upupa epops L., Cuculus canorus, L., Merops 

 apiaster L., Picus viridis L., Dendrocopus 

 médius L.), Muscicapa grisola (L.i, Hypolais 



28 



