251 



A mult éviekkel együtt tehát eddigelé kö- 

 zelítőleg 40ÜU madarat jelöltünk. Ily nagy- 

 számú jelölésnél egyúttal bőséges tapasztala- 

 tokat s/erezhettiink arról, hogy a jelölés csak 

 a legritkább esetben befolyásolja a szülőket 

 a fiókák további gondozásában. A gólyáknál 

 kivétel nélkül azt tapasztaltam, hogy még le 

 sem érteni a háztetőről, s már az öreg ismét 

 ott volt a fészekben. Ugyanezt tapasztaltam 

 a fecskéknél is. Eddigelé csak két eset fordult 

 elő, hogy a szülők, valószínűleg a jelölés 

 következtében, otthagyták a fiaikat. 



Az első esetben, melyet Fernbach Kârolvné 

 említ, a sárga rigó fiókákat a szülők a jelö- 

 lések következtében otthagyták. A fészekhez 

 való közeledést és magát a jelölést folytonos 

 vijjogással kisérték, s a nőstény szinte táma- 

 dólag lépett föl, de másnapra a fiókák elvoltak 

 hagyatva. Bajuk különben nem történt, mert 

 Fernbach Károlyné szerencsésen fölnevelte őket. 



A második esetet Szeôts Béla tapasztalta. 

 Megjelölt egy fészekalja huhos banlca fiókát, 

 majd később elfogta az odúlian az öreg 

 madarat, és azt is megjelölte. Ennek az lett 

 a következménye, hogy fiait elhagyta : ezek, 

 sajnos el is pusztultak. 



Természetes dolog, hogy ez a két ritka 

 kivétel nem gyakorolhat befolyást a madár- 

 jelölésekre és pedig annál kevésbbé, mert 

 ezekkel szemben Szeöts Béla a fecskéknél 

 igen sokszor meggyőződött arról, hogy a meg- 

 jelölt szülők soha se hagyták el ugyancsak 

 megjelölt fiaikat. 



Itt említeni föl még azt a jelenséget, hogy 

 a velenczei tavon a csak néhány órára ki- 

 terjedő jelölé.si idő alatt is találtunk már 

 néhány megjelölt példányt, a mely elpusztult. 

 Rendesen harnpáshól származó súlyos vérző 

 sebek voltak a fejükön, melyek kétségtelenül 

 a tömérdek számban pusztító vízi poczoktól 

 eredtek. 



Mit den vorjährigen zusammen wurden da- 

 her in diesen zwei Jahren annähernd 4000 

 Vögel gezeichnet. Bei einer derartig grossen 

 Anzahl von Markierungen konnten wir zugleich 

 reichliche Erfahrungen darüber sammeln, dass 

 das Markieren die Eltern nur in den seltensten 

 Fällen in der Ausübung der weiteren Brut- 

 pflege beeiuträchtigt. Bei den Störchen machte 

 ich ohne Ausnahme die Erfahrung, dass der 

 alte Storch schon gewöhnlich wieder bei 

 seinen Jungen war, bevor ich noch gänzlich 

 vom Hausdache hernnterkann. Dasselbe be- 

 obachtete ich auch bei den Schwalben. Bis- 

 her kamen nur zwei Fälle vor, in M'elchen 

 die Eltern wahrscheinlich infolge des Mar- 

 kierens die Jungen verliessen. 



Im erstenFalle, welchen Frau Karl v. Fernbach 

 erwähnt, waren es Pirole, welche ihre gezeich- 

 neten Jungen verliessen. Dieselben begleiteten 

 die Annäherung an das Nest und den Vor- 

 gang des Markierens niit stetigen Angsti'ufen, 

 und besonders das Weibchen verhielt sich 

 ungemein offensiv, am nächsten Tage jedoch 

 waren die Jungen verlassen. Es geschah ihnen 

 übrigens kein weiteres Unglück, indem sie 

 Frau Karl v. Fernbach glücklich grosszog. 



Den zweiten Fall beobachtete Béla v. Szeöts. 

 Zuerst zeichnete er die Nestjungen eines 

 Wiedehopfes, und später, als es ihm gelang 

 auch des alten Vogels habhaft zu werden, 

 auch diesen. Die Folge war, dass er seine 

 Jungen verliess. welche auch leider zugrunde 

 gingen 



Es versteht sich wohl von selbst, dass diese 

 zwei seltenen Ausnahmen keinen Einfluss auf 

 die Vogelmarkierungen ausüben können, und 

 zwar um so weniger, als sich Béla v. Szeöts 

 dem gegenüber sehr oft überzeugen konnte, 

 dass die gezeichneten alten Vögel ihre eben- 

 falls gezeichneten Jungen niemals verliessen. 



Hier möchte ich noch die Erscheinung er- 

 wähnen, dass sich im See von Velencze kaum 

 nach Verlauf des einige Stunden betragenden 

 Zeitintervallums der Markierung schon einige 

 gezeichnete Exemplare fanden, welche getötet 

 waren. Gewöhnlich hatten sie schwere blutende 

 Bisswunden am Kopfe, welche jedenfalls 

 von den hier in ungeheurer Anzahl vorkom- 

 menden Wasserratten herrührten. 



Behufs genauerer statistischer Besiimniung 

 der Vermehrungsziffer des weissen Storches 

 gebe ich zugleich einen Ausweis über die 



32* 



