271 



fészkel, úfiy mint X yiiicorax ìtycticora.'., Ardua 

 cinerea és Ardea ruUnides. A fészkelő párok 

 számát közelítőleg abból lehet megállapitaiii. 

 hogy becslésem szerint körülbelül a fészek- 

 aljaknak a felerészét jelöltem meg és [tedig: 



Nycticorax uycticorax 33 fészekaljat, 

 Ardea cinerea 8 „ 



„ ralloides (i „ 



Látható mindebből, hogy a gém telep nem 

 nagy s ez annál feltűnőbb, mert már évek 

 óta a legnagyobb kíméletben részesül. A 

 telep nobilisán gondolkodó tulajdonosa, orók 

 Festetich T.\s8ziló különösen a nemes Icócsatjra 

 terjeszti ki az abszolút vadászati tilalmat s 

 Börzsönyi Gyula főerdész minden lehetőt el- 

 követ, hogy ez a tilalom meg is tartassék. 

 Ennek daczára se növekszik az állomány, a 

 mihez kétségtelenül hozzájárul az a nagy 

 pusztulás, a melynek kóborlásaik és vonulásuk 

 alatt vannak kitéve a fiatal gémek, úgy hogy 

 a természetes szaporulat évről-évre igazán 

 minimális. 



Pedig itt igazán megvan minden töltetei 

 ahhoz, hogy a telep megnmradhasson. Meg- 

 van a fészkelési alkalmatosság, zavartalanul 

 költhetnek, s a Kis-Balaton és környéke jelen- 

 leg még ideális táplálkozási terület a gémek 

 számára. Valósággal teremtve van arra, hogy 

 hazánknak egyik gyönyörű termésseli cmlrke 

 maradjon, annál is inkább, mert nemcsak a 

 kócsagok fészkelése és a gémtelep révén alkot 

 ornithologiai nevezetességet, hanem egyéb 

 ritka madárvilága révén is. így pl. gyakori 

 fészkelő még a Locusíella luscinioides, Panurus 

 biarmiciis, előfordid a Calamodus melanopogon 

 és ezek mellett a tavak egyéb jellegzetes 

 madárvilága, (Fulica, Sterna, Hydrochelidon, 

 Acrocephalus stb.) a mely manapság ugyan 

 még sok helyütt közönséges, de az ősi uiocsár- 

 \ilág madáréletének bemutatásához nem 

 kevésbbé lényeges, mint a ritkaságok. 



A Kis-Balatont körülvevő nagykiterjedésű 

 legelő- és kaszálóterületnek, a mely a hajdani 

 berek lecsapolása révén lett szárazzá, szintén 



drei Arten, nämlich Nyctiorax nycticorax. 

 Ardea cinerea und Ardea ralloides. Die An- 

 zahl der Brutpaare könnte annähernd daraus 

 festgestellt werden, dass ich nach meiner 

 Schätzung ungefähr die Hälfte der vorhan- 

 denen Gelege markieren konnte, u. zw. : 

 von Nyctiorax nycticorax 38 Gelege, 

 „ Ardea cinerea 8 „ 



„ „ ralloides G „ 



Es ist hieraus zu ersehen, dass die Kolonie 

 nicht gross ist, und muss dies umsomehr auf- 

 fallen, als dieselbe schon seit Jahren der 

 grössten Schonung teilhaftig ist. Der edel- 

 denkende Eigentümer der Kolonie, Graf 

 Tassilo v. Festetich, verhängte besonders über 

 den Eclelreiher das absolute Jagdverbot, und 

 Oberförster Julius v. Börzsönyi trachtet nach 

 Möglichkeit darnach, dass dieses Verbot auch 

 eingehalten werde. Trotzdem ist der Bestand 

 nicht im Zuwachsen begriiieii, woran jeden- 

 falls auch die grossen Vernichtungen Scliuld 

 tragen, welchen die Jnngreiher während des 

 Streichens und Ziehens ausgesetzt sind, so 

 dass die natürlii^he Vermehrung von Jahr zu 

 Jahr wirklich nur eine minimale sein kann. 

 Und doch sind hier alle Bedingungen zur 

 Fortexistenz dieser Kolonie vorhanden. Es 

 ist die Brutgelegenheit geboten und wird 

 auch für die ungestörte Vollendung der Brut 

 Sorge getragen. Dabei bildet der Kisbalaton 

 und dessen Umgebung derzeit noch ein ideales 

 Ernährungsgebiet für die Keiher. Das Gebiet 

 ist wahrlich wie geschaft'en zu einem herr- 

 lichen Naturdenkmale Ungarns, und zwar 

 umsomehr, als dasselbe nicht nur durch die 

 Reiherkolonie und das Brüieii des Edel- 

 reiiiers eine ornithologische Merkwürdigkeit 

 Itildet, sondern auch durch seine übrigen sel- 

 tenen Vogelbewohner. So sind z. B. Loni- 

 stella luscinioides und Panurus hiarmicus, noch 

 häufige Brutvögel, ausserdem kommt auch 

 C'alamodus inelanopoyon vor und wird das 

 ganze Bild von den übrigen charakteristischen 

 Vogelbewohnern des Sees ergänzt (Fulica, 

 Sterna, Hydrochelidon, Acrocephalus etc.), 

 welche zwar derzeit noch nicht selten sind, 

 doch zum Voraugenführen des Vogellebens in 

 den Ursümpfen kaum weniger notwendig sind, 

 als die Seltenheiten. 



Das den Kisbalaton umgebende Weide- und 

 Wiesengebiet von grosser Ausdehnung, wel- 

 ches durch Trockenlegung des früheren Sumpf- 



