272 



nu^gvaii il maga oriiithologiai nevezetessége. 

 A liajdani szigetek ősrégi tölgyfáin, em- 

 beri liajléiioiuól távol nagy számban fészkel 

 a l'rliér (/idi/a. A telepek nagyjában hasonli- 

 laiKik az alsósági erdei gúlyatelepliez. A 

 fészkek nincsenek ugyan egymás tőszomszéd 

 ságában. de azért együvé tartozásnk szemmcl- 

 látható. Sok fán két fészek is van. Majdnem 

 iiiiiideii (ígyes földliátdii van egy-egy kiscbl) 

 iU — 15 fészket számláló telep. Höhzhunvi fő- 

 erdész ártól nyert értesülés szerint, a telepek 

 népesség»^ az iitoljbi években általa lian emel 

 kedett. s lítU!) ben elérte az eddig legnagyobb 

 mennyiséget. 



A fészkek alatt nagy mennyiségíi köpetet 

 találtam, a melyek tannlságos képet nyiijtot- 

 tak az itt fészkilö gólyák táplálkozási viszo- 

 nyairól. A köpetek majdnem tisztára rovar- 

 törmelékből állottak. Az eddigi vizsgálatok 

 alapján legtöbb volt bennük a mezei tücsük 

 (Gryllns campestris), inig a vizi rovarok csak 

 igen kis mértékben voltak képviselve, a mi azt 

 jelenti, hogy fótáplálkozási területük a legelő 

 és kaszáló, vagyis a gólya már itt is első 

 sorban mezei madárrá változott át. 



A beliyei uradalom gémtelepei. Ai, „Aquila'' 

 miilt évi XV. évfolyamában Pfennigbkroer József 

 ismertette a bellyei uradalom ornitliologiai 

 viszonyait. Beható és i)ontos helyrajzi ada- 

 tokkal ellátott ismertetése nagyjában megfe- 

 lel a mai viszonyoknak is, úgy hogy csak 

 egész röviden vázolom idevonatkozó tapasz- 

 talataimat. 



Jeleideg még két génitelep van a bellyei 

 uradalomban : egy kisebb az úgynevezett Bát- 

 szigeten, — egy nagyobb a Daróczában. Az 

 elsőben csak Ardea purpurea fészkel — ösz- 

 szesen legfeljebb 20 pár. A másik telepen is 

 főként Arde« purpareu fészkel: jelenleg még 

 több mint 100 pár tanyázik itt. Az idén körül- 

 belül 15 pár Ardea ralloides és néhány pár 

 Nycticorax nycticorax csatlakozott hozzájuk. 



gebietes entstand, bietet ebenfalls eine nrni- 

 thologische Merkwürdigkeit. Auf den uralten 

 Eichen di^r einstigen Inseln, weit entfernt 

 von menscliliclien Wohnungen, nistet der 

 ireisne Sturck in grosser Anzahl. Die einzel- 

 nen Kolonien gleichen im allgemeinen der 

 Kolonie im Walde zu .Msóság. Die Horste 

 befinden sich nicht unmittelbar nebeneinander, 

 doch ist ilire /iisammengehörigkeit augen- 

 sciieiiilich. .\iif melireren Häninen Itefinden 

 sich auch zwei N'ester. Fast auf jeniem 

 Bodenrücken belindet sich eine kleinere, 

 10 — IÒ Bnitpaare zählende Kolonie. Laut 

 Mitl(;iiung des Herrn Uberförslers v. Börzkösyi 

 ist die Bevöikerinig der einzelnen Kolonien 

 in den letzten Jahren im allgemeinen ge- 

 stiegen und erreichte im Jahre 11)0!) die bis- 

 herige grösste Anzahl. 



Unter den Nestern befanden sich grosse 

 Mengen von Gewöllen, welche ein sehr lehr- 

 reiches Bild ill)er die Ernährutigsverhältnisse 

 der hier ansässigen »Störche ergeben. Die 

 Gewölle bestanden fast ausschliesslich aus 

 Insektenfragmenten. Nach den bisherigen 

 Untersuchungen enthielten dieselben zum 

 grössten Teile i'eldgrillen (Gryllus campestris), 

 wäkrend die Wasserinsekten tun- in geringem 

 Masse vertreten waren, woraus hervorgeht, 

 dass die Viehweiden und Wiesen ihr 

 hauptsächlichstes Nahrungsgebiet bilden, dass 

 also der weisse Storch auch hier schon vor- 

 w'iegend Feldvogel wurde. 



Die Reilierkolonieii der Herrschaft von 

 Bellye. Im vorjährigen Jahrgange der „Aquila" 

 gab Josef rFENNHiBEKiiEU eine Beschreibung der 

 ornithologischen Verhältnisse der Herrschaft 

 von Bellye. Seine eingehende und mit ge- 

 nauen topographischen Daten versehene Be- 

 schreibung entspricht im grossen und ganzen 

 noch den derzeitigen Verhältnissen, so dass 

 ich mich init einer ganz kurzen Skizze meiner 

 diesbezüglichen Erfahrungen begnügen kann. 



Derzeit bestehen noch zwei Reiherkolonien 

 in der Herrschaft von Bellye; eine kleinere in 

 der sogenannten Báthlnsel und einegrössere in 

 der Darócza. In ersterer brütet nur Ardea pur- 

 purea, insgesamt höchstens 20 Paare. In der 

 zweiten Kolonie brütet ebenfalls hauptsächlich 

 Ardea purjiurea ; es sind hier noch über 100 

 Paare ansässig. Heuer gesellten sich ihnen 

 ungefähr 15 Paare Ardea ralloides und einige 

 Nycticorax nycticorax Paare bei. 



