296 



gazdával együtt attól félt, hogy a falánk 

 madarak a fiókaetetés idejében tönkreteszik 

 majd a szőlőtermést, azért elszedette a 

 tojásaikat ; az evvel megbízott munkások 

 állitólag 2000 tojást szedtek volna el, a mely 

 mennyiség még mindig 1000-ig menő fész- 

 kelőpárnak felelne meg. 



A helyszíni szemle arról győzött meg, hogy 

 a fészkelő párok száma nem lehetett több 

 400 — 500-nál. A fészkek ugyanis a haszna- 

 vehetetlen kőtörmelékrakásokban levő lyu- 

 kakba és üregekbe voltak rakva. A bánya- 

 munkások meg is mutatták azokat a helyeket, 

 a hol fészkeltek, a miről a még ott levő 

 fészkek megtekintése révén én is meggyő- 

 ződést szereztem — ezekben pedig még a 

 legsűrűbb elhelyezés mellett is alig férhetett 

 el több 500 fészeknél. 



A nagyobbára még ép állapotban levő fész- 

 kek kevés gonddal voltak építve ; az üreg 

 éppen csak ki volt töltve, hogy a tojásoknak 

 és majdiin a íiókáknak valamelyes aljazatuk 

 legyen. Valószínűleg csak a költés folyamán, 

 a madár súlya alatt ér el némi szilárdságot. 

 A fészekanyag mindenféle vékonyszálú gaz- 

 ból, elszemetelt szénából és fűszálakból állott, 

 szóval, válogatás nélkül csupa olyan anyag- 

 ból, a mit a közelben gyorsan összeszedhet- 

 tek. Ismeretes fészkelési módjukhoz itt is 

 hívek maradtak. Az egj'ik fészekben négy még 

 költetlen tojást találtam annak bizonyítékául, 

 hogy a pásztormadár tényleg meg volt itt 

 telepedve. 



Táplálkozásukról a bányamunkások bemon- 

 dásán kívül a szanaszét heverő, részben még 

 köpetekbe burkolt cseresznyemagvak adtak 

 fölvilágosítást. Bármily gonddal is kutattam 

 a fészkek környékét, nevezetesen a védettebb 

 üregeket, alig találtam rovartörmelékből álló 

 köpeteket, holott annak idején a Hortobágyon 

 a fészektelepeknek még a szaga is messziről 

 elárulta a sáskatáplálékot, ügy látszik, hogy 

 túlnyomó nagy részben tényleg cseresznyével 

 táplálkoztak. Már ez a körülmény is a mel- 

 lett szól, liogv számuk távolról sem lehetett 



jiaareii. Auch ansonsten gaben sie horribile 

 Zahlen an. Indem der Pächter des Steinbru- 

 ches sowie andere Weingartenbesitzer befürch- 

 teten, dass diese gefrässigen Vögel während 

 der Fiitterungszeit der Jungen die Weinlese 

 vereiteln könnten, liess er ihre Eier sammeln ; 

 die damit betrauten Arbeiter sammelten an- 

 geblich 2000 Eier, welche Zahl noch immer 

 an die 1000 Brutpaaren entsprechen dürfte. 



Die Besichtigung der Ortlichkeit gab mir 

 die Überzeugung, dass die Anzahl der Brut- 

 paare kaum mehr als 400 — 500 gewesen sein 

 konnte. Die Nester waren nämlich in den Lö- 

 chern und Höhlungen angelegt, welche sich in 

 den aus unbrauchbarem Materiale bestehenden 

 Steinhaufen befanden. Die Arbeiter zeigten 

 mir auch diejenigen Stellen, wo die Kosen- 

 stare brüteten, wovon ich mich auch durch 

 das Vorhandensein der Nester überzeugen 

 konnte, — in diesen war jedoch selbst bei dich- 

 tester Placierung kaum für mehr als 50U 

 Nester Raum. 



Die zum grössten Teile in noch ganz un- 

 versehrtem Zustande betindlichen Nester waren 

 mit wenig Sorgfalt gebaut ; die Höhlung war 

 eben nur etwas ausgefüllt als Unterlage für 

 die Eier und Jungen. Dieselbe erhält wahr- 

 scheinlich erst während des Brütens unter 

 dem Gewichte des Vogels einige Festigkeit. 

 Das Nestmateriale besteht aus allerlei dünn- 

 halmigem Unkraut, verstreuten Heu- und Gras- 

 halmen, mit einem Worte ohne Auswahl aus 

 solchen Materialien, welche sie in der Nähe 

 und rasch zusammentragen konnten. Ihrer 

 bekannten Nistweise blieben sie auch hier 

 treu. In einem Neste fand ich vier noch un- 

 bebrütete Eier als Zeugnis, dass der Rosen- 

 star hier tatsächlich angesiedelt war. 



Über ihre Nahrung gaben ausser den An- 

 gaben der Arbeiter die überall herumliegen- 

 den, teilweise noch in Gewöllen zusammen- 

 geballten Kirschenkerne Aufschluss. Obwohl 

 ich die Umgebung der Nester, namentlich 

 die geschützteren Höhlungen mit der gröss- 

 ten Sorgfalt untersuchte, konnte ich kaum 

 einige aus Insektenresten bestehende Gewölle 

 tinden, während doch seinerzeit bei den Brnt- 

 kolonien im Hortobágy die Heuschrecken- 

 nahrung auch durch den Geruch schon von 

 weitem verraten wurde. Wie es scheint er- 



