23B 



néha s/.áraz vékony fűzfavesszőket is felhasz- 

 nálnak. A fészek átmérője V4 métertől 1 

 méterig terjed, s annak magassága a víz 

 színe fölött 'A, métertől 2 méterig változik. 

 Mindkét irányban a mininmmot az A. ralloi- 

 des, a maximumot .pedig az A. purpurea, s 

 a kettő közt az átmenetet a Nyctieorax és 

 a l'lefjadis képviseli. Némely A. purpurea 

 fészek oly erős, hogy ráülve kibírja az embert. 

 Az emberrel szemben a legvadabb az Ardea 

 cinerea, A. purpurea és Plegadis, ellenben a 

 Nyctieorax és A. ralloides még lövöldözéssel 

 sem zavarható fel fészkeiről és sokszor egész 

 szelídek. Röpülésben határozottan az A. ral- 

 loides a legfürgébb. 



A batlák, üstökösgémek és bakcsók az 

 alkalmas helyeken oly sűrűn építik fészkei- 

 ket, hogy asztalnagyságú helyen 5 — 6 is van. 

 Van is aztán köztük hadakozás és kiabálás. 



A tojások közt az abnormitás ritka ; én 

 egyetlen egyet találtam s az egy szivarala- 

 kúan megnyúlt bakcsótojás volt. 



A tojásrakásban a vörösgémek az elsők, 

 ők már május elején nagyban kotlának, utá- 

 nuk jönnek a bakcsók, ezeket az üstökös- 

 gémek követik s a sort a batlák zárják be, 

 úgy hogy mire legutóbbiaknak fészekalja tel- 

 jes, addigra már sok vörösgém ki is kelt. 



A halászok állítása szerint csakis a batla- 

 tojás ehető, ez azonban szerintük jó. 



Június közepe táján a batlák már nagy- 

 ban ülnek, s akkor kezdi a gémtelep az 

 aromáját kapni a sok elhullatott s a fiatalok 

 által el nem fogyasztott haltól, békalárvától és 

 a vízbe pottyant és elpusztult gémfiókától. Fel- 

 tűnő, hogy a fiatalok eleinte nagyon ügyet- 

 lenek a nád közt való mászkálásban s később 

 se tesznek valami jártasságra szert. 



A kolóniában évek előtt fészkelt 8 — 10 pár 

 kis kárókatona {Phalacrocorai pygmneus) is, 

 ezek azonban az utolsó években kimaradtak. 

 Fészküket nem sikerült megtalálnom s álta- 

 lában félénkségükkel a többiek közül ki- 

 ritta,k. 



Bauniateriale wird ausschliesslich Rohr ver- 

 wendet mit Ausnahme der Ibisse, welche 

 manchmal auch trockene schwache Weiden- 

 reiser benützen. Der Durchmesser der Nester 

 beträgt Vi bis 1 Meter, die Höhe über dem 

 Wasser V^ t)is 2 Meter. In jeder Richtung 

 wird das Minimum von A. ralloides. das Maxi- 

 mum von A. purpurea, und der Übergang 

 durch Nyctieorax und Plef/adis vertreten. 

 Manche Nester von A. purpurea sind so stark, 

 dass sie den Menschen zu tragen vermögen. 

 Dem Menschen gegenüber ist Ardea cinerea, 

 A. purpurea und Plcgadis am scheuesten, 

 während Nyctieorax und A. ralloides nicht 

 einmal durch Schüsse von ihren Nestern auf- 

 gescheucht werden können, und oft ganz 

 zutraulich sind- Im Fluge ist jedenfalls der 

 Rallenreiher der behendeste. 



Die Ibisse, Rallenreiher und Nachtreiher 

 bauen an geeigneten Stellen ihre Nester so 

 dicht nebeneinander, dass auf einer Fläche 

 von Tischgrösse oft 5 — 6 zu finden sind. Die 

 Folge davon ist natürlich Zank und Hader 

 mit Lärm. 



Unter den Eiern gibt es selten Abnormi- 

 täten ; ich fand solche nur ein einziges Mal, 

 nämlich ein zigarrenartig verlängertes Ei des 

 Nachtreihers. 



Das Eierlegen wird von den Purpurreihern 

 begonnen, welche Anfang Mai grösstenteils 

 schon Itrüten, diesen folgen die Nachtreiher, 

 dann die Schopfreiher und zuletzt die Ibisse, 

 so dass die letzten erst volle Gelege haben, 

 wenn viele Purpurreiher schon Junge besitzen. 

 Laut den Fischern sind nur die Ibiseier ge- 

 niessbar, und sollen dieselben sehr gut sein. 



Mitte Juni, wenn die Ibisse schon fest 

 brüten, bekommt die Kolonie ihr Aroma von 

 den vielen herabgefallenen und von den Jun- 

 gen nicht verzehrten Fischen, Froschlarven 

 und von den ins Wasser gefallenen und zu- 

 grundegegangenen Reiherjungen. Es ist sehr 

 auflallend, dass die Jungen anfangs sehr 

 ungeschickt im Rohre herumklettern, und 

 auch später keine nennenswerte Geschick- 

 lichkeit darin erreichen. 



Vorjahren nisteten in der Kolonie 8-lOPaare 

 der Zwergscharbe [Phalaerocorax pygmaeus), 

 doch blieben dieselben in den letzten Jahren 

 aus. Ihre Nester konnte ich nicht auffinden 

 und waren sie unter den übrigen Arten durch 

 ihr ungemein scheues Wesen sehr auffallend. 



