240 



sem kerül szem elé. csak liansTJa hallható 

 minduntalan, kiilünösen őszszel. 



A nagy és vörösnyakú vöcsök {Colymbus 

 eristatus és griseifjena) ritkák : mindkettő 

 fészkelését megállapítottam. 



A kis vöcsök ( Colymhus flrniaHlis) nagyon 

 közönséges, úgy hogy egy-egy réti kirándu- 

 láson 3—4 fészket is találtam. A tojások 

 persze vöcsök szokás szerint mindig le van- 

 nak a fészek anyagával takarva, a mi a 

 halászoknak is feltűnt. 



Késő őszszel egy-egy kisebb csapat Anser 

 fabalü Lath, is ellátogat éjjeli hálásra a 

 nádba vagy a réti tisztásra, de csak kivéte- 

 lesen, mert azoknak fő éjjeli tanyáját a dunai 

 homokszigetek alkotják. 



A réti vízállás 1907-ben nagyon alacsony 

 lévén, a gémek, a vörösgémek kivételével, 

 az újvidéki füzeserdőbe költözködtek át, hol 

 is közöttük a lesipuskások rettenetes pusztí- 

 tást vittek véghez, úgy hogy az idén (1908) 

 a rét lecsapolása befejezést nyervén, az ösz- 

 szes gémek az Újvidék és Karlócza közt 

 levő „Majori sziget" ódunamenti füzesébe 

 telepedtek át ; egyszerre szakítottak a nád- 

 ban való építkezéssel, s fészkeiket fűzfákra 

 8 — 10 méter magasságra rakták. A fészkek 

 sokkal silányabbak mint a nádközöttiek, úgy 

 hogy az .4. ralloides fészkeken át lehet látni 

 s Itennök a tojásokat meg lehet számlálni. 



A hatlak teljesen itt hagyták vidékünket. 

 A mostani gémtelepnek azonban nem jósolok 

 hosszú életet, mert nagyon könnyen hozzá- 

 férhető helyen van. 



A szürkegém nálunk elég ritka; annak 

 kisebb telepét Cséb mellett láttam 1899 jú- 

 lius 8-án, nem tudom azonban, hogy még 

 létezik-e V 



Régente nagyon hires niadártanya volt a 

 tiieli rét, mely óriási kiterjedésével és átha- 

 tolhatatlan sűrűségű nádasaival biztos tanyát 

 nyújtott lakóinak. Midőn azt, s benne a „Belo 

 blato" nevű tisztást 1898 májusában meg- 

 ismertem, az még mindig meglepte a szem- 

 lélőt madárbőségével, daczára annak, hogj- a 

 kócsagnak már egy faja sem fészkelt benne, 

 hanem csak őszi és tavaszi vonuláson pihent 

 meg ott egj'-két napra. Az a rész, melyet e 



nur die Stimme ist fortwährend zu hören, 

 besonders im Herbst. 



Der Haubentaucher und rothalsige Taucher 

 {Colymhns cristatus und griseigeva) sind sel- 

 ten ; das Brüten beider Arten habe ich kon- 

 statiert. 



Der kleine T.iucher {Colymbus fiimatilis) 

 ist sehr gemein, so dass ich l)ei einer Exkur- 

 sion in das Ried 3 — 4 Nester auöand. Die 

 Eier sind nach Taucherart natürlich immer 

 mit dem Nestmateriale zugedeckt, was auch 

 den Fischern auffiel. 



Spät im Herbste kotiimt manchmal auch 

 ein kleiner Flug Saatgänse {Ans&r fabalis 

 Lath.) in das Rohr oder in die Lichtung, um 

 hier zu schlafen, doch geschieht dies nur 

 ausnahmsweise, indem die Haupt-Schlafplätze 

 derselben die Sandinseln der Donau sind. 



Als im Frühjahre 1907 der Wasserstand 

 sehr niedrig war, übersiedelten die Reiher mit 

 Ausnahme der Purpurreiher in den Weiden- 

 wald von Újvidék, wo sie von den Raubjägern 

 furchtbare Niederlagen erlitten, weshalb heuer 

 (1908), als die Trockenlegung des Riedes 

 beendigt war, sämtliche Reiher in den Weiden- 

 wald längs der alten Donau auf der „Major"- 

 lusel übersiedelten ; hierselbst brachen sie mit 

 ihrer alten Gewohnheit, ihre Nester in das 

 Rohr zu bauen und errichteten dieselben auf 

 Weidenbäumen in 8 — 10 Meter Höhe. Die 

 Nester sind \'iel schlechter gebaut als jene 

 im Rohr, so dass man durch die Nester der 

 Schopfreiher durchsehen und die darin be- 

 findlichen Eier zählen konnte. 



Die Ibisse verliessen uns gänzlich. Der 

 jetzigen Kolonie prophezeie ich jedoch kein 

 langes Leben, da dieselbe an einer leicht 

 erreichbaren Stelle ist. 



Der Graureiher ist bei uns ziemlich selten : 

 eine kleinere Kolonie besichtigte ich am 

 8. Juli 1899 in Cséb, weiss jedoch nicht, ob 

 dieselbe noch besteht. 



Eine sehr berühmte Vogelstelle war früher 

 das Ried von Titel, welches infolge seiner 

 ungeheuren Ausdehnung mit seinen undurch- 

 dringbaren Rohrwäldern seinen Bewohnern 

 eine sichere Stätte bot. Als ich dasselbe und 

 die darin befindliche Lichtung „Belo blato" 

 im Mai 1899 kennen lernte, wurde der Be- 

 obachter noch immer von dem Vogelreichtum 

 überrascht, trotzdem Edel- und Silber-Reiher 

 hier nicht mehr brüteten, sondern nur während 



