242 



ban liizonyos, lioíry ezen ősniocsár niejifoiiyott 

 iilla|)ol:iban ideális terület volt lifíy a vadászra 

 mint a vadra nézve. 



Pompás volt a vadászra nézve, nurt elte- 

 kintve vadbőségétől, annak bármely része 

 arányhifr elég könnyen hozzáférhető volt úgy 

 ladikon mint gázolva, másrészt i)edig a sok 

 vizivad meglehetős kis területre (egy-két ezer 

 holdra) volt összeszorítva. Itt is helyt állt a 

 szabály, hogy a vizivadászatra legjobl) a köze- 

 pesnél valamivel alacsonyaltb vízállás, mert 

 a tiilnagy vízállásnál a vad tiilságosan elosz- 

 lik, a ttílalaesonynál pedig rendes tanyáit a 

 tnlságos zaklatás következtében elhagyja s 

 hozzáférhetetlen helyeken (dunai homokpado- 

 kon) üti fel szállását. 



Vetési ludak és lilikfélék (Aiiser fabaiis, A. 

 albifrons és A- eri/ihrojiiis) tömegei jártak ide 

 a sikvizre hálni, hol is a róka nem férhetett 

 hozzájuk, a kacsák ezreiről nem is szólva. 

 Még most is előttem a nyüzsgő kép, a mely- 

 ből leginkább szembetűnnek a nagy szél- 

 kiáltó [Numenias arcuatns), pajzsos czankó 

 (Pavoncella jmgnax) és bibicz ( Vanellus) 

 seregei, a havasi partfutcj (Trhi.i/a alpina)^ az 

 erdei és vöröslábií czankó {T<jt(iniis ochropus 

 és T. totanus), a parti lile [üharadrius hia- 

 ticola), egy csapat daru {Grus (/rus), sársza- 

 lonkák {(rallinaijo i/allinayo), a füstös czankó 

 {Totanus fusais), s az egész képnek a tel- 

 jességet megadják a lármázó dankasirályok 

 [Larns ridihundus), az elszórtan álldogáló 

 gémek s a pillangószerűen csapongó barna 

 rétihéják {Circus aeruginosas). Vadászember- 

 nek és természetbarátnak igazán felejthetet- 

 len kép. 



Elfog a bosszúság, ha reá gondolok, hogy 

 e vidékről és az abban lezajlott életről egy 

 árva fényképfelvételem sincsen, s annak egye- 

 düli emléke néhány sor a naplómban, s egy 

 az agyban napról-napra halványodó kép. 



sclieinlicli war das \\'asser des Kiedes vor 

 Beginn der TrockenU^giingen tiefer, wodnrcii 

 einerseits das Bild d('sselb(Mi ein anderes, 

 anderseits der Umfang viel grösser gewesen 

 sein muss ; so viel ist jedoch sicher, dass 

 dieser Ursumpf sell)st in seinem herabge- 

 kommenen Zustande tin idciales Gebiet für 

 Wild und Jäger war. 



Für den .läger war es vom Wildreichtum 

 abgesehen, deshalb so günstig, weil jeder 

 Teil dessollien im Kahne oder watend verhält- 

 j nismässig leicht zu erreichen war, und sich das 

 1 Wild an eine verhältnismässig geringe Fläcdie 

 (1000—2000 Joch) halten musste. Es bestä- 

 tigte sich auch hier die Kegel, dass für die 

 Wasserjagd der etwas unter dem normalen 

 stehende Wasserstand der günstigste ist, 

 indem si(;h das Wild bei dem zu hohen Wasser- 

 stande zu sehr zerstreut, bei zu niedrigem 

 Wasserstande aber infolge der allzuvielen 

 Störungen das Gebiet verlässt, und an unzu- 

 gängliche Stellen (Sandbänke der Donau) 

 übersiedelt. 



Es hatten Massen von Saat- und Bläss- 

 Gänsen {Anscr fahnlls, A. alhi/rons und .1. 

 crythroptis) ihre Schlafplätze auf den freien 

 Wasserflächen, wo sie vom Fuchse nicht er- 

 reicht werden konnten, von den Tausenden 

 der Enten gar nicht zu reden. Noch jetzt 

 sehe ich das Bild der wimmelnden \'ogel- 

 masse vor mir. die Scharen der grossen 

 Brachvögel {Nnmenins arcaatus), Kampf- 

 läufer (Favoncella intijnax) und Kiebitze ( Va- 

 nellus vanellus), die Wald- und Gambett- 

 Wasserläufer (Totanus ochropus und T. 

 Lotanus), den Sandrogenjifeifer [Charadrius 

 hiaticola), einen Flug Kraniche {Gras grus), 

 Moorschnepfen (Gallinago gallinagu), dunkle 

 Wasserläufer (Totanas fnsctis) und als \er\. 11- 

 ständigung des Bildes die kreischenden Lach- 

 inöven (Larus ridibundiis), die zerstreut uniher- 

 stehenden Heiher und die nach Schmetterlings- 

 art schaukelnd herumstreichenden Rohrweihen 

 {Circus aeritginosus). Für den Jäger und 

 Naturfreund ein wirklich unvergessliches Bild. 

 Es verdriesst mich ungemein, wenn ich 

 Ijedenke, dass ich von diesem Gebiete und 

 dessen Leben nicht eine einzige photcgra- 

 phische Aufnahme besitze, und dass dessen 

 einzige Erinnerungen einige Zeilen meines 

 Tagebuches, und ein von Tag zu Tag immer 

 mehr verblassendes Bild im Bewusstsein sind. 



