247 



A Szurcsin falu alatt elterült szabad vii 

 felületet, melyet Naimaxn az ott talált renge- 

 teg iiKidárniennyiség következtében az említett 

 czimk6|)en megörökített, fölszítta ez a hatal- 

 mas árok, melynek partján manapság a liant- 

 niadár és a búbos pacsirta a legtypikusabl) 

 miularak. 



Tovább az lit mentében is csupa knltur- 

 niadarat találunk ; a pacsirtákon kívül kis őr- 

 gébics, tövisszúró gébics, sordély, fehér gólya, 

 a mindenütt Jelenlévő hamvas varjú, néhány 

 SyMa si/irid, itt-ott egy vörös vércse és 

 réti héja és természetesen a kocsit kiséró 

 fecskék. 



Szurcsintól Kupinovóig csak a Zsivacska 

 bara, ez a nagy, szabad vizfölület hozott vala- 

 melyes változatosságot a kulturmadarak min- 

 dig és mindenütt látható képviselői közé. A 

 tavaszi áradás alkalmával beleözönlik a Száva 

 vize s vele az ivásra készülő hal - a mikor 

 apadni kezd a víz, akkor elrekesztik; ez az intéz- 

 kedés magyarázza meg mesés halgazdagságát. 



Itt láttuk az első kis kócsagokat és sokáig 

 gyönyörködtünk a remek madarak csodálato- 

 san könnyed és kecses mozdulataiban; a kis 

 kócsag ugyanis nem helyben állva, hanem cser- 

 készve vadászik. Szinte hasig érő vizbeii gázoltak 

 ugyan, de azért meglepő sebességgel mentek 

 előre. Sokszor futólépésben rohantak a mene- 

 külő préda után, a melyet rendesen egy villám- 

 gyors csapással kerítettek meg; minden csapás- 

 nál meglebbentették a szárnyukat is, hogy 

 annak nagyobb lendületet és erőt adjanak. 



Néhány kanalasgémet is láttunk s minden 

 lelkesedésünk daczára is derültséget keltett 

 bennünk az a leírhatatlan buzgalom, a melyet 

 a táplálék után való össze-visszakanalazás- 

 ban kifejtettek. Ezután már csak Kupinovo 

 faluban láttuk a szakadatlanul, egyenként és 

 csapatosan hazatérő vagy a táplálkozási terü- 

 letre "húzó gémeket. Némi biztatás volt, hogy 

 itt legalább — már annyira, a mennyire — 

 épségben faláljuk a múltnak egy mai'ad 

 ványát. 



Die freie Wasserfläche unter dem Dorfe 

 Szurcsin, welche Naimann mit Hinsicht auf die 

 ungeheure Vogelmenge, welcher er dort fand, 

 auf dem erwähnten Bilde verewigte, wurde 

 von dem mächtigen Graben aufgesogen, au 

 dessen Ufern heute die typischsten Vogelarten 

 Ihiubenlerche und Steinschmätzer sind. 



Weiter auf dem Wege finden wir ebenfalls 

 nur lauter ivultiirvögel ; ausser den Lerchen 

 kleine Raubwürger, rotriickige Würger, Grau- 

 ammer, weisse Störche, die überall vorhandene 

 Nebelkrähe, eiuige Sylvia sylvia, hie und da 

 einen Turmfalken, oder eine Weihe und natür- 

 lich die den Wagen begleitenden Schwalben. 



Von Szurcsin bis Kupinovo brachte nur 

 die Zsivacska-Bara, diese grosse freie Wasser- 

 fläche etwas Abwechslung unter die immer 

 und überall sichtbaren Vertreter der Kultur 

 Vögel. Während der Frülijahrsüberschwem 

 mung iliesst die Száva hinein, und mit der- 

 selben behufs Laichung eine Menge Fische ; 

 so wie das Wasser zu fallen beginnt, wird 

 die Kommunikation gesperrt ; durch dieses 

 Vorgehen erklärt sich der märchenhafte Fisch- 

 reichtum dieses Gewäs-ers. 



Hier erblickten wir zum ersten Male die 

 Silberreiher und ergötzten uns lange Zeit 

 an den wundervoll leichten und graziösen 

 Bewegungen dieser herrlichen Vögel ; der 

 Silberreiher beireibt nämlich die Jagd nicht 

 auf dem Anstände, sondern pürschend. Trotz- 

 dem ihnen das Wasser fast bis au den Bauch 

 reichte, entwickelten sie dennoch eine über- 

 raschende Schnelligkeit. Oft rannten sie im 

 Laufschritt der fliehenden Beute nach, welche 

 sie gewöhnlich mit einem blitzschnellen Stosse 

 erhaschten ; bei jedem Stosse erhoben sie 

 auch die Flügel ein wenig, um demselben 

 einen grösseren Schwung und Effekt zu geben. 



Wir' sahen auch einige Löffelreiher, und 

 trotz unserer hellen Begeisterung wurden wir 

 dennoch von der Heiterkeit übermannt, wegen 

 des unbeschreiblichen Eifers, welchen sie 

 während der Suche nach Nahrung im Löft'eln 

 entwickelten. Dann sahen wir erst im Dorfe 

 Kupinovo die ununterbrochen, einzeln und 

 flugweise heimkehrenden oder den Nahrungs- 

 stellen zustrebenden Reiher. Es war uns eine 

 Art Trost, dass wir wenigstens hier einen 

 mehr oder minder unangetasteten Rest 

 der entschwundenen Vergangenheit auffinden 

 werden. 



