2r,n 



\ :<-nrke(/ém fiókája volt a leggyániol- 

 talaiuibb. Mes; se kísérelte a szökést, s jelölés 

 után ott maradt, a hova ép])en letettem, teljes 

 apathiával viseltetve minden iránt, a mi körü- 

 lötte történt. Pedig már igen fejlett példá- 

 nyokat találtam, a melyek erőteljesen vede 

 kezliettek volna veszedelmes csőrükkel. Komi- 

 k)isan hatott, hogy vezetőnk ezt a fajt állan- 

 dóan „generális"-nak nevezte. 



Egyedül a balrsó fiókája az, a mely bizonyos 

 korig nem hagyja el a fészkét. Egyébként is 

 borzas fejtollazatát még jo))ban fölborzolja. 



lelt volna a hatása. Köröskörül a már fejlet- 

 tebb fiókák lp])ték el az alacsony kecskefüze- 

 ket, különösen tíirpe kárókatonák és batlák. 



A telepen össze-vissza fészkeltek kis 

 kócsagok, kanalas-, szürke , bibor- és üstökös- 

 gémek, bükcsók, liatlák és törpe kárókatonák. 

 A fészkek valaiiiennyicn az alacsony kecske- 

 füzbokrokra voltak rakva, rentlkivül sűrűen 

 egymás közelében. A hol csak némileg alkal- 

 mas hely kínálkozott a fészek elhelyezésére, 

 az el is volt foglalva, s mondhatom, hogy nem 

 igen válogattak; csak a nagy kanalas- és szürke - 

 gémek terjedelmes fészkei árultak el vala- 

 melyes gondosságot az elhelyezésben. 



Aztán megkezdődött a fiókák után való 

 hajsza. Mert a mint közeledünk egy ilyen 

 bokor felé. a fiókák legnagyobb része arra 

 törekszik, hogy minél messzebb kerüljön tőlünk. 

 A jó példával elöl járnak az üstökösgémek. Még 

 egészen fejletlen példányok is lassanként föl- 

 kiisznak a legvékonyabb ágakra a lomb közé, 

 s ott meghiízzák magukat. A jelöléskor is 

 minden igvekezetük a szökésre irányult, ki- 

 véve ha közvetlenül az etetés után voltak. 

 Ilyenkor mindig azon mesterkedtek, hogy fejük 

 fölfelé álljon, s ne legyenek kénytelenek a begy- 

 ben levő tápláléktól önkénytelenül megszaba- 

 dulni Szívós igyekezettel addig-addig nyújtóz- 

 kodtak, míg fejüket ráfektethették a kezemre. 

 Erre a kívánságukra snjnos, nem lehettem 

 kellő figyelemmel, mert két ingó fűzfaágra 

 támaszkodva egyensúlyi helyzetem biztossá- 

 gára is kellett némi tekintettel lennem, miköz- 

 ben lábukra erősítettem a gyűrűt. 



Wirkung erreicht hätte, lin und um wari-u 

 die niederen Sahlweiden von diu stärker 

 entwickelten Jungen bedeckt, lies uulcrs von 

 Zwergscharben inid Ibissen. 



In der Kolonie brüteten Silber-, Löffel-, 

 Grau-, Purpur-. Schopf- iind Xachtrcilier, 

 ll)isse und Zwergscharben in bunleni Durch- 

 einander. Alle Nester waren auf die niederen 

 Sahlweiden gebaut, sehr dicht nebeneinandiir. 

 Wo sich eine nur einigermassen geeignete 

 Stelle zum Nestbauen bot, dort stand auch 

 ein Nest, und ich kann sagen, dass sie nicht 

 sehr wählerisch waren ; mir die umfang- 

 reichen Nester der grossen iJiffel- und f^rau- 

 reilier verrieten einige Sorgfalt in der Anlage. 



Dann begann rlie Jagd nach den Jungen. 

 Denn wenn man sich einem liusche nähert, 

 so bestrebt sich der grossie Teil der Jungen 

 je weiter von uns wegzukommen. Mit dem 

 guten Beispiele gi-hen die Schojifreihcr \(iran. 

 Sogar ganz schwach entwickelte Exemplare 

 klettern allinäiiiicli auf die schwächsten Äste 

 in das Laubdickiclit und verharren dort. Wäh- 

 rend des Beringens ist all ihr Streben eben- 

 falls auf das Entkommen gerichtet, ausser 

 wenn sie sich unmittelbar nach der Fütte- 

 rung befinden. In diesem Zustande war ihr 

 ganzes Bestreben darauf gerichtet, den Kopf 

 hoch zu haben, damit sie nicht dazu gezwun- 

 gen seien, von der im Kröpfe befindlichen 

 Nahrung unfreiwdligen Abschied zu nehmen. 

 Mit zäiier Energie reckten und streckten sie 

 sich solange, bis sii' ihren Kopf auf meine 

 Hand legen konnten. Leider konnte ich iiirem 

 diesbezüglichen Wunsche nicht besonders w II- 

 fahren, indem ich auf zwei schwanke Weiden- 

 äste gestützt, auch einigermassen auf die Sicher- 

 heit meines Gleichgewichtes bedacht sein 

 musste, wälirend ich ihnen den Ring an den 

 Fnss befestigte. 



Die Jungen des Graureihers waren die 

 inibeholfensten. Diese versuchten es gar nicht 

 zu entkommen, und verblieben nach dem Be- 

 ringen dort, wo ich sie eben hinstellte, inid 

 verh elten sich al-lem gegennbtn-, was um sie 

 herum geschah, vollkommen apathisch. Es 

 waren auch ganz gut entwickelte Exemplare 

 unter ihnen, widche sich mit ihrem ge 

 fäiirlichen Schnabel kräftig hätten wehren 

 können. Es wirkte recht komisch, dass 

 unser Fiilner diese Art ständig „General" 

 nannte. 



