262 



néhány vakond és e-ïyetlen egy f-seiben iiyi'il- 

 szőr. MadártoUnak semmi nyoma. Mennyiségi- 

 leg és minőségileg ugyan még nincsenek pon- 

 tosan meghatározva ezek a köpetek, de már 

 a puszta szemlélet alapján is előre kimond- 

 ható az, hogy mindegyik több száz káros 

 rovart tartalmaz. <)ly vidékekre nézve, a liol 

 nagyobb mennyiségben fészkel a fehér gólya, 

 oly rengeteg rovartöineget jelent ez, hogy 

 mellette szinte eltörpül a többi mezőgazda- j 

 sági madár munkája. Tán fölemlíthetem itt 

 még azt az óriási Jiasznot is, a melyet sáska- 

 járások alkalmával nyújtanak a fehér gólya 

 csapatai a sáskatömegek elpusztításával. 



A fehér gólya nagy mezőgazdasági jelen- 

 tősége ezekből a pozitiv adatokból valósággal 

 imponáló módon bontakozik ki, úgy hogy 

 nagyon kicsinyesnek tűnik fel az a kitartó, 

 egyoldalúlag és mesterségesen szított harcz, 

 a melyet a vadászkörök indítottak ellene né- 

 hány elragadott nyúl vagy fogolyfióka miatt. 

 Sohasem volna szabad elfeledni azt, hogy 

 nemzetgazdasági szempontból a vadászat mint 

 jövedelmi forrás egészen eltörpül a mezőgaz- 

 daság mellett, s ezért a legnagyobbfokű jog- 

 talanság volna ezt a mezőgazdaságilag annyira 

 hasznos madarat a vadászoknak kiszolgáltatni. 

 Az egész harcz különben tán már régen a gólya 

 javára volna eldöntve, ha a gazdasági madár- 

 tannak is oly régi és hatalmas sajtója lett 

 volna, mint a vadászatnak. 



A fehér gólya életmódjának erre a meg- 

 változására, illetve annak a változott viszo- 

 nyokhoz való gyors alkalmazkodására nézve 

 igen tanulságos példa az (duósági gúlijatelep 

 Vas megyében, a melyről Chernél István emlé- 

 kezett meg legelsöbben Magyarország mada- 

 rairól írott nagy müvében. A fészkek az ú. n. 

 alsóurasági erdő szélén százados tölgyfákon 

 vannak, a melyeket Szabó GvöRfiY. uradalmi 

 föerdész úr, a ki szívvel-lélekkel niadárvédő. 

 eddig is majdnem tisztán csak a gólyatelejire 

 való tekinteiből kímélt meg. A megszállott 



hauptsächlich aus den ÜbeiTesten von Heu- 

 schrecken, Maulwurfsgrillen, .4nisoplien, Mai- 

 käfern und lingerlingen. .\usser diesen enthal- 

 ten dieselben viele Mäuse, einige Maulwürfe, 

 und in einem einzigen Falle einige Haare vom 

 Hasen. Von Vogelfedern ist keine Spur vor- 

 handen. Qualitativ und quantitativ sind diese 

 Gewölle zwar noch nicht genau untersucht, 

 doch kann es schon durch die blosse Ansicht 

 ausgesprochen werden, dass in jedem mehrere 

 hundert schädliche Insekten enthalten sind. 

 Für jene Gegenden, wo der weisse Storch in 

 grösserer Anzahl brütet, bedeutet dies eine 

 solch enorme Insektenmenge, neben welcher 

 die Arbeit der übrigen landwirtschaftlichen 

 Vögel fast verschwindet. Es kann hier viel- 

 leicht auch noch des grossen Nutzens gedacht 

 werden, welchen die Störche bei Heuschrecken- 

 plagen, durch das Vertilgen ungeheurer Heu- 

 schreckenmengen leisten. 



Die grosse landwirtschaftliche Bedeutung 

 des weissen Storches wird durch diese Daten 

 in wahrhaft imponierender Weise hervorgeho- 

 ben, so dass der ausdauernde, einseitig und 

 künstlich angefachte Kampf, welchen die Jagd- 

 kreise wegen einigen geraubten .lunghasen 

 und Rebhuhn-Küchlein gegen ihn führen, sehr 

 kleinlich erscheint. Man sollte nie vergessen, 

 dass vom nationalökonomischen Standpunkte 

 aus die Jagd als Ertragsquelle neben der 

 Landvpirtschaft fast verschwindet, weshalb es 

 die grösste Ungerechtigkeit wäre, diesen land- 

 wirtschaftlich so ungemein nützlichen Vogel 

 auf Gnade und Ungnade den Jägern auszu- 

 liefern. Der ganze Kampf wäre übrigens schon 

 längst zugunsten des Storches entschieden, 

 wenn die landwirtschaftliche Ornithologie über 

 eine so mächtige und auf eine lange Ver- 

 gangenheit zurückschauende Presse besitzen 

 würde, wie die Jagd. 



Für die Veränderung der Lebensweise des 

 weissen Storches, resp. für die schnelle An- 

 passung desselben an die veränderten Ver- 

 hältnisse ist die Slorciikolonia von .\lsóság im 

 Komitate Vas, ein lehrreiches Beispiel. Diese 

 Kolonie wurde zum ersten Male von Stefan 

 V. Chernél erwähnt in seinem grossen Werke 

 über die Vögel Uugarns. Die Nester befinden 

 sich am Eande des sogenannten Alsóuraság- 

 Waldes. auf hundertjährigen Eichen, welche 

 von dem herrschaftlichen Oberförster Georg 

 Szabó, einem Vogclschützler mit Leib und Seele, 



