276 



melyek, úgy tűnt föl, bizonyos állandó irányt 

 tartottak be. Természetesen arra sejtettük 

 a iíénitelepet. Láttunk ezeken kívül néhány 

 barna rétihéját, helyenként sok dankasirályt, 

 s egy kiemelkedő fökliiáton néhány paizsos 

 czankót. 



Hár némileg aggódtunk azon, hogy oly 

 aránytalanul kevés a madár a rengeteg víz- 

 területen, mégis a legjobb reményekkel eltelve 

 érkeztünk utunk végczéljára, néhány napi 

 tartózkodási helyünkre, Korilnro halászte- 

 lepre, mely picziny szigetke néhány kilo- 

 méternyi északra Borcsától. Kis házikó van 

 rajta, mely rendesen vadásztanya, jelenleg 

 azonban a halászatbérlő lakása, továbbá 

 Jiárom nádgunyhó, a melyek a halászok 

 hajlékai. 



Köröskörül, a meddig a szem ellát, sik 

 víztükrök, elöntött füzesek, alacsony földhátak 

 és nádasok alkotják az árterület képét. Déli 

 irányban a láthatár peremén a viharvert bel- 

 grádi vár, tetején a messzevilágitó rózsa- 

 templommal (ruzsiczka czerk), és a törökkel 

 vívott százados küzdelmek emlékét fölidéző 

 büszke millenáris emlék a zimonyi fensikon 

 mutatják meg, hogy hol ér véget a víz 

 országa. Még szebb a látvány éjjel, a mikor 

 gyönyörűen idevillognak a szerb főváros 

 villamos lámpái a vadontól körülzárt szegényes 

 halásztelepre. 



Jelenleg nagyon élénk volt a telep élete. 

 Valami 30 vérbeli halász, a kik semmiképpen 

 se tudják abbanhagyni mostohává lett mes- 

 terségüket, gyülekezett itt össze az ország 

 minden részéből, hogy ezen az utolsó nagy 

 árterületen, a melybe ilyenkor csak úgy dől 

 az ívni készülő liai, próbálják meg a jó 

 szerencsét. Tisztára varsákkal halásznak, a 

 melyek az átlag igen mély víznek megfele- 

 lően óriási méretűek; sok olyan van, a melyen 

 a legnagyobb abroncsnak 2 méter az átmérője. 

 Rendesen csapatosan állítják föl ezeket, oly 

 módon, hogy néha több száz méter hosszú, 

 egyenes irányban haladó vagy helyenként 



welch letztere, wie gewöhnlich, in Flügen 

 vereinigt waren, und wie es schien, eine ge- 

 wisse ständige Kichtung innehielten. Natür- 

 lich dachten wir uns in dieser Kichtung die 

 Reiherkolonie. Ausser diesen sahen wir einige 

 Rohrweihen, stellenweise viele Lachmöven, 

 und auf einem trockenen Rücken einige 

 Kampfläufer. 



Obwohl es uns einige Sorge verursachte, 

 dass auf der mächtigen Wasserfläche so un- 

 verliältnismässig wenig Vögel zu sehen wa- 

 ren, so erreichten wir dennoch mit den besten 

 Hoffnungen erfüllt das Endziel unserer Reise, 

 unseren Wohnort für einige Tage, die Fi- 

 schereikolonie Kovilovo, eine winzige Insel, 

 einige Kilometer nördlich von Borcsa. Auf 

 derselben befindet sich ein kleines Häuschen, 

 für gewöhnlich das Jägerhaus, jetzt aber die 

 Wohnung des Fischereipächters, ausserdem 

 drei Rohrhütten als Obdach der Fischer. 



Um unii um, so weit das Auge reicht, er- 

 blicken wir freie Wasserspiegel, niedrige 

 Bodenerhebungen, überschwemmte Weidcn- 

 bestände und Röhriclite — alles zum Innu- 

 dationsgebiete gehörig. In südlicher Richtung, 

 am Rande des Horizontes zeigt die so man- 

 chen Sturm mitgemachte Festung von Belgrad 

 mit der weithin leuclitenden Rosenkirche 

 (ruzsiczka czerk), und das an die Jahrhun- 

 derte lang mit den Türken geführte Kämpfe 

 erinnernde, sich stolz erhebende millenare 

 Denkmal auf den Anhöhen von Ziraony, die 

 Grenze an, bis wohin sich das Reich des 

 Wassers erstreckt. Noch schöner ist dieser 

 Anblick zur Zeit der Nacht, wo die elektri- 

 schen Lichter der serbischen Hauptstadt herr- 

 lich auf die von der Wildnis umgebene, arm- 

 selige Fischerkolonie herüberleuchten. 



Gegenwärtig herrscht ein sehr reges Le- 

 ben auf der Kolonie. Etwa 80 eingefleischte 

 Fischer, welche von ihrem stiefmütterlich 

 gewordenen Handwerke durchaus nicht lassen 

 können, versammelten sich hier aus den ver- 

 schiedensten Gegenden des Landes, um auf 

 diesem letzten grossen Inundationsgebiete, 

 welches von einer Unmenge laichender Fische 

 besucht wird, iiir Glück zu versuchen. Es 

 wird ausschliesslich mit Reussen gefischt, 

 welche dem durchschnittlich sehr tiefen Wasser 

 entsprechend enorme Dimensionen haben ; es 

 gab sehr viele, deren grösster Reif einen 

 Durchmesser von zwei Meter besass. Die- 



