290 



évi személyes tapasztalat és a tárgyra irá- 

 nyuló nienfig:yelés alapján jól ismeri a Duna 

 JV. öblözete és az ettől északra fekvő rétsé- 

 gek ornithologiai viszonyait. Érdekes jelenté- 

 séből közlöm a következőket: 



^Bár igen sok m(Mi(le-nioiifla kering azokról 

 a hatalmas génitelcpekről, a melyek a borosai 

 rétben, a raszovói részben és a golina grédai 

 fiizeserdőben volnának, a magam részéről csak 

 azt tudtam megállapítani, hogy az említett 

 helyeken gémtelepek ma már ninesenek. Fész- 

 kel ugyan ezeken a helyeken, valamint a 

 rétnek más alkalmas részein is e//í/f'.s bakcsó, 

 vörös és szürke gém, de ezeket a fészekhe- 

 lyeket, melyek egyszerű kényszerfanyák, tele- 

 peknek elnevezni nem lehet." 



„Utána járva annak is, hogy körülbelül 

 mikor szűnhettek meg ezek a telepek, erről 

 azt a határozott értesítést adhatom, hogy azok 

 már a nuilt század nyolczvanas éveinek a köze- 

 pén kezdtek pusztulni; az utolsó gémtelep 

 eltűnése az 1902. évre tehető. Az 1902. év 

 nyarán a Temes farkasdi öblözetében még 

 tekintélyes gémtelep volt, ez azonban még 

 ugyanabban az esztendőben elpusztult, mert 

 a fészkelésre szolgáló fákat letarolták. De 

 már ezen a telepen is csak vörös és szürke 

 gémek, valamint bakcsók voltak képviselve." 



Ez az értesítés teljesen megfelel a mai 

 állapotnak. 



A Rudoltsgnád vidékén fennállott gémtele- 

 pek DK. Kirchner József megfigyelőnk érte- 

 sítése szerint szintén tönkrementek. 1896-ban 

 fészkelt volna itt az utolsó kanalasgém-pár, 

 de minthogy időközben lecsapolták a vizet, 

 ennek a költése is elpusztult. Ugyancsak tőle 

 nyertük azt az értesítést is, hogy az écskai 

 uradalomhoz tartozó „Fehér Mocsár"-xo[ is 

 eltűntek a gémek. Ez volt az a klasszikus 

 mocsárvilág, a melyen Baldamus tanulmányozta 

 a gémek természetrajzát, s a hol annak ide- 

 jén a többi gémfaj mellett még a kis és 

 nagy kócsag is fészkelt. 



Emerich Lowieber, Oberstuhlrichter zu Xagy- 

 becskerek, dem die ornithologischen Verhält- 

 nisse der IV. Donaubuchtung und der von 

 dieser nöldlich gelegenen Riede aus eigener 

 mehrjähriger Erfahrung und speziell diesem 

 Gegenstunde gewidmeten Beobachtung sehr 

 gut bekannt sind. Seinem interessanten Be- 

 richte entnehme ich folgende Daten : 



„Obzwar sehr viele Gerüchte über jene 

 mächtigen Reiherkolonien herumgehen, wel- 

 che im Riede von Borcsa, im Gebiete der 

 Raszovó und im Weidenwalde des Golina- 

 Greda existieren sollten, so muss ich aus 

 eigener Erfahrung dennoch konstatieren, 

 dass an den erwähnten Stellen heute keine 

 Reiherkolonieu mehr vorhanden sind. Es brü- 

 ten zwar an diesen Stellen, sowie an anderen 

 geeigneten Plätzen des Riedes einzelne Nacht-, 

 Purpur- und Graureiher, doch können diese 

 Brutstätten, welche nur zwangsweise benützt 

 werden, nicht Kolonien genannt werden." 



„Über den Zeitpunkt des Verschwindens 

 der hier gewesenen Kolonien kann ich die 

 bestimmte Antwort geben, dass der Verfall 

 derselben schon in der Mitte der 80-er Jahre 

 des vorigen Jalirhuuderts begann ; das Ver- 

 schwinden der letzten Reiherkolonie kann 

 auf das Jahr 1902 gesetzt werden. Im Som- 

 mer 1902 war in der Farkasder Buchtung 

 der Temes noch eine bedeutende Reiher- 

 kolonie vorhanden, doch wurde dieselbe noch 

 in demselben Jahre vernichtet, und zwar durch 

 das Ausroden der Horstbäunie. Aber auch 

 in dieser Kolonie waren nur noch Purpur-, 

 Grau- und Nachtreiher vertreten." 



Dieser Bericht entspricht vollkommen den 

 heutigen Verhältnissen. 



Die in der Gegend von Rudolfsgnád be- 

 standenen Reiherkolonien sind laut dem Be- 

 richte unseres Beobachters Dr. Josef Kirchner 

 ebenfalls vei'schwunden. Im Jahre 1896 wollte 

 hier das letzte Löffler-Paar brüten, da jedoch 

 das Wasser vor der Zeit abgelassen wurde, 

 missglückte auch diese Brut. Ebenfalls von 

 ilim erhielten wir auch die Kunde, dass die 

 Reiher auch von dem „ Weissen Moraste", 

 welcher zur Herrschaft Ecska gehört, ver- 

 schwunden sind. Es war dies jenes klassische 

 Sumpfgebiet, in welchem Baldamüs die Natur- 

 geschichte der Reiher studierte, in welchem 

 zu seiner Zeit neben anderen Reiherarten auch 

 der Edelreiher noch brütete. 



