293 



befelé 1897-ben volt egy nagyobb telep. Rend- 

 kívül magas nyártVikon valami 150 fészek 

 volt." 



Dubovácz már csak néhány kilométernyire 

 van attól a ponttól, a hol a hegység eléri a 

 magyar Akluna partját s valószínű, hogy ezen 

 a kis szakaszon sincs már gémtelep, ügy 

 hogy a fölsorolt adatok tanúbizonysága alap- 

 ján határozottan kimondhatjuk azt, hogy Új- 

 vidéktől kezdve végig a magyar Aldunán 

 manapság már elpusztult az utolsó gémtelep 

 is. És még azt se lehet mondani, hogy a 

 haladó kultúrával tűntek el, mert éppen az 

 utolsókat az ember kapzsisága, romboló haj- 

 lama és tudatlansága tették tönkre. 



Kétségtelen dolog, hogy az ármentesítések 

 és rétlecsapolások semmisítették meg a régi 

 népes gémtelepek zömét; a mi azonban az 

 tlső pusztulás után még megmaradt, azt tönkre- 

 tették a halászok és tollkereskedők pusztító 

 hadai, s a végső döfést megadta a réteken és 

 dunai szÍ2,-eteken levő erdők irtása. 



Mentésről ma már szó se lehet. Már arról 

 is lekéstünk, hogy hazánk jövendő ornitho- 

 grafiája számára tökéletesebb történeti váz- 

 lat őrizze meg ennek a letűnt időnek az 

 emlékét, mint a milyent ezekkel a sorokkal 

 nyújtani tudtam. 



jedoch befand sich im Jahre 1897 eine grös- 

 sere Kolonie 7—8 Kilometer vnn der Jlorava- 

 Jlündung aufwärts. Auf' ungemein hohen 

 Pappeln befanden sich hier an die 150 

 Nester." 



Dubovácz ist nur noch einige Kilometer 

 von jenem Punkte entfernt, wo das Gebii'ge 

 aneli das ungarische Ufer der unteren Donau 

 erreicht und ist es höchstwahrscheinlich, dass 

 sich auch auf diesem kleinen Abschnitte keine 

 Reilierkolonie mehr befindet, so dass es auf 

 Grund der angeführten Daten bestimmt aus- 

 gesprochen werden kann, dass von Újvidék 

 an der ganzen unteren Donau Ungarns ent- 

 lang heutzutage aneli die letzte Reiherkolonie 

 schon verschwunden ist. Dabei k:in» dieser 

 Verfall nicht einmal der fortschreitenden Kul- 

 tur zugeschrieben werden, weil gerade die 

 letzten durch die Habsucht, Zerstörungswut 

 und Unwissenheit der Menschen zugrunde 

 genichtet wurden. 



Es ist unzweifelhaft, dass die Trocken- 

 legung der Inundationsgebiete und Riede das 

 Gros der früheren volkreichen Reiherkolonien 

 vernichteten ^ was jedoch nach dem ersten 

 Schlage noch übiig blieb, das zerstörten die 

 Raubzüge der Fischer und Federhändler und 

 den letzten Stoss bildete das Ausroden der 

 Wälder in den Rieden und auf den Donau- 

 inseln. 



Von einer Rettungsaktion kann heute keine 

 Rede mehr sein. Es ist selbst schon das zu 

 spät, das Andenken dieser entschwundenen 

 Zeiten für die künftige Ornithogeographie un- 

 seres Vaterlandes in einervollständigeren histo- 

 rischen Skizze zu bewahren, als ich es in 

 dem Angeführten leisten konnte. 



