295 



számotfevő eredményeket elérni, ha minél 

 több megjelölt madár kerül kézre. 



Erre vonatkozólag hivatkozom • arra a 

 tényre, hogy a megjelölt madarak mennyisége 

 elenyésztően csekély a meg nem jelölte- 

 kéhez képest, s ezért a jelölések legfana- 

 tikusabb híve se gondol arra, hogy rendszeres 

 madárpusztitás révén tényleges eredményeket 

 lehessen elérni. Sem Thienemann, sem Mortensen. 

 sem a M. 0. K. nem adott ki ilyenirányú 

 íolhivást, mert jól tudjuk, hogy erre nézve 

 tisztán a véletlenre vagyunk utalva. De még 

 a pusztításra való egyenes fölhívásnak se 

 volna értelme és eredménye, mert lőtávol- 

 ságból a legtöbb esetben láthatatlan a gyűrű 

 S így senkinek se lehet megbízást adni arra, 

 hogy lőjjön gyűrűs madarakat; csak arra 

 vonatkozik a fölhívás, hogy a r M dì en ül el- 

 ejtett gyűrűs madarakról adjon hírt az illető. 

 A tény mindenesetre az, hogy azok, a kik meg- 

 jelölt madarakat elejtettek, a legtöbb esetben 

 nem is tudtak a jelölési kísérletekről, tehát 

 nem is működhettek ezek érdekében. p]rre 

 vonatkozólag csak azokra a mulatságos köz- 

 leményekre akarok rámutatni, a melyeket egyes 

 franczia lapok tálaltak föl megjelölt danka- 

 sirályok elejtése alkalmából. (L. Thienemann : 

 \1I. Jahresbericht d. Vogelwarte Kossitten.) 

 Ilyen körülmények között a madárvédelem 

 nevében a madárjelölési kísérletek ellen irá- 

 nyított támadás csak tévedésnek minősíthető. 

 Másrészt azt is tekintetbe kell venni, hogy ha 

 bármely nagyobb múzeum madárgyűjteménye 

 évenként csak annyi példánynyal gyarapodna, 

 mint a hány megjelölt madár kerül kézre, 

 akkor arra a múzeumra kimondanák azt, 

 hogy hanyatlik, vagyis, ha a szisztemati- 

 kusoknál érdem a madaraknak a tudomány 

 érdekében való föláldozása, akkor a bioló- 

 gusnak nem lehet bűnül fölróni azt a mini- 

 mális madármennyiséget, a mely a tudo- 

 mány czéljára inkább a véletlen és az álta- 

 lános madárpusztitás mint a jelölések követ- 

 keztében pusztul el. 



durch diese Markierungsversuche nur dann 

 wesentliche Resultate erzielt werden können, 

 wenn je mehr gezeichnete Vögel erbeutet 

 werden. Diesbezüglich berufe ich mich auf 

 die Tatsache, dass die Menge der gezeich- 

 neten Vögel den nicht gezeichneten gegen- 

 über verschwindend gering ist, weshalb selbst 

 der fanatischste Anhänger der Markierungs- 

 versuche nicht auf den Gedanken kommen kann, 

 dass durch systematisches Vogelmorden irgend- 

 welche tatsächliche Resultate zu erzielen wä- 

 ren. Weder Thienemann, noch Mortensen, noch 

 tue ü. 0. C. gab einen diesbezüglichen Auf- 

 ruf heraus, da es allen wohl bewusst ist, 

 dass man diesbezüglich ganz auf den Zufall 

 angewiesen ist. Es hätte jedoch auch selbst 

 der direkte Aufruf zum Vogelmorden weder 

 Zweck noch Resultat, indem der Ring in den 

 allermeisten Fällen aus Schussdistanz nicht 

 sichtbar ist, weshalb man niemandem den Auf- 

 trag geben kann, gezeichnete Vögel zu er- 

 legen ; der Aufruf bezieht sich nur darauf, von 

 zitfäUiii erlegten Ringvögeln Kunde zu geben. 

 Tatsache ist jedenfalls, dass der grösste Teil 

 der Erleger gezeichneter Vögel von dem Vogel- 

 zugsversuche gar nichts wusste, weshalb die- 

 selben auch nicht im Interesse desselben wirken 

 konnten. Ich möchte disbezüglich nur auf die 

 ergötzlichen Geschichten verweisen, welche 

 französische Blätter über gezeichnete Lach- 

 möven auftischten. (V. Thienemann: VII. Jahres- 

 bericht d. Vogelwarte Rossitten.) Unter solchen 

 Umständen kann ein im Namen des Vogel- 

 schutzes gegen den Vogelzugsversuch gerichte- 

 ter Angriff nur als ein Irrtum bezeichnet wer- 

 den. Andererseits muss auch das in Betracht 

 gezogen werden, dass ein jedes grössere Mu- 

 seum, dessen Vogelsammlung jährlich nur 

 durch so viele Exemplare bereichert würde, 

 als Ringvögel erbeutet werden, unbedingt als 

 im Sinken begriffen, getadelt würde, mit an- 

 deren Worten heisst das so viel, dass, wenn 

 es bei den Systematikern ein Verdienst ist, 

 die Vögel der Wissenschaft zu opfern, so 

 darf die minimale Vogelmenge, welche im 

 Dienste der Wissenschaft hauptsächlich durch 

 den Zufall und durch das allgemeine Vogel- 

 morden und nicht infolge der Markierungs- 

 versuche vernichtet wird, der biologischen 

 Forschung ebenfalls nicht als Versündi- 

 gung gegen den Vogelschutz angeschrieben 

 werden. 



