Bnc) 



KISEBH KÖZLÉSEK. KLEIXKRE MITTEILFNGEN. 



/. liioUUfia. 



Fo!?ol.v inimicr.v. 1ÍI08. év január Iiavában 

 Törökbecsén, a község közvetlen szomszéd- 

 ságában viulászgatva, egyszerre néhány ijed- 

 ten menekülő foglyot vettem észre, a melyek 

 a közeli kertekbe menekültek s a kukoricza- 

 szár és szalmarakások között kerestek mene- 

 déket. A mint körülnéztem, észre is vettem 

 a sejtett ragadozót, egy héjái, a mely alig 

 8— lü méter magasságban keringett a szán- 

 tás fölött. Egyszer csak hirtelen levágott, de 

 ugyanabban a pillanatban három fogoly is 

 kipattant a szántásból s mindegyik más és 

 más irányban igyekezett menekülni. Nyom- 

 iian meg is kezdődött a hajsza, a mely azon- 

 ban csak néhány pillanatig tartott. A foglyok 

 pillanat alatt levágódtak a szántásba és iga- 

 zán úgy tűntek el, mintha a föld nyelte volna 

 el őket. Az egész jelenet néhány másodper- 

 czig tartott. A héja még vagy fél óráig kerin- 

 gett a teljesen tiszta, minden gaztól mentes 

 szántásnak ama része fölött, a hol a foglyok 

 lapultak, de nem tudta azokat többé felfedezni, 

 daczára annak, hogy alig 2-5 méter magas- 

 ságból kereste őket. A mint a héja eltávo- 

 zott, fölkeltek a foglyok is és egy közeli aká- 

 czosba vetették magukat. Az egész jelenetet 

 egy 150 lépésnyi távolságban levő árokban 

 lapulva néztem végig. 



Lin- 



de! 



Madarak által meggátolt hernyórágás. 



1 902 június havábanTiszalökönakender bagoly- 

 pille {Ma iiicstrn persicariae L.) hernyója megtá- 

 madta körülbelül 50 kat. hold terjedelmű len- 

 táblámat. Mennyiségükről némi fogalmat nyújt- 

 hat az a tény, hogy minden lenszáron volt 

 8 — 4 hernyó. Minthogy a len értékesítésére 

 ilyen körülmények között gondolni sem lehe- 

 tett s azonkívül számot kellett vetnem avval, 

 hogy a csapás megismétlődését a jövőre nézve 

 lehetőleg meghiúsítsam, a fölfedezés után rög- 



7. lìioìO(/ie, 



Helihuhnininiicry. Als ich im .liinncr 1908 

 in unmittelbarer Xähe der Gemeinde Török- 

 becse der Jagd nachging, bemerkte ich auf 

 einmal einige in vollem Schrecken fliehende 

 Rebhühner, welche sich in die nahen Gärten 

 flüchteten und zwischen den Maislaub- und 

 Strohschobern Schutz suchten. Als ich mich 

 umschaute, erblickte ich auch den geahnten 

 Raubvogel, einen Hüluirrliuhiclif. welcher 

 kaum 8- 10 Meter hoch über dem Ackerfelde 

 schwebte. Plötzlich stiess er herab, um! in 

 demselben Augenblicke erhoben sich wie \on 

 einer Sprungfeder geschleudert drei Reb- 

 hühner von dem Acker, und versuchte sich 

 ein jedes in einer anderen Richtung zu retten. 

 Sogleich begann aucli die Verfolgung, welche 

 jedoch nur einige Augenblicke dauerte. Die 

 Rebhühner stürzten sich sofort wieder auf 

 den Acker und verschwanden dort wirklich 

 so, als wenn sich der Boden unter ihnen 

 aufgetan hätte. Das Ganze vollzog sich wäh- 

 rend einiger Sekunden. Der Hühnerhabicht 

 suchte noch eine halbe Stunde lang auf jener 

 Stelle des vollkommen freien, von jedem Un- 

 kraut entblössten Ackers, wo sich die Reb- 

 hühner gedrückt hatten, doch konnte er die- 

 selben nicht wieder entdecken, trotzdem er 

 in einer Höhe von 2 — 5 Metern kreiste. So 

 wie sich der Hühnerhabicht entfernte, standen 

 auch die Reidiühner auf und zogen sich in 

 einen nahen Akazienbestand. Die ganze Szene 

 betrachtete ich aus einer Entfernung von 

 150 Schritten in einem Graben, wo ich ge- 

 deckt war. 



DiONVBics Lintia. 



Von der Vogelwelt verhinderter Kanpen- 

 frass. Im Juni 1902 wurde in Tiszalök meine 

 Flachssaat von ungefähr 50 Kat.-Jochen von der 

 Raupe der Flöhkrauteule (Matncstra persicarirti' 

 L.) angegriffen. Über ihre Anzahl kann man sich 

 durch die Tatsache einen Begriff gestalten, 

 dass sich auf jedem Flachsstengel il— 4 Rau- 

 pen befanden. Indem unter solchen Umstän- 

 den an eine Verwertung des Flachses nicht 

 mehr zu denken war und ausserdem auch dafür 

 Sorge getragen werden musste, dass die 



