ban részesül. Hiába a species Homo ráhajlik 

 a csodálatosra! 



GAF.TKE-vel is másképen kellene bánni, mint 

 a hogy különösen Németországban e szak 

 régi, tiszteletreméltó liarczosával bánni szoktak 

 A GrAETKE-szabású embereket 'mindenekelőtt 

 az illető szaktudomány történetének szem- 

 pontjából kell megítélnünk és osztályoznunk 

 és miután a madárvonulás kérdésének tör- 

 ténetét figyelmesen átnéztük, mint én tettem 

 az imént említett s a Budapesten 1891-ben 

 tartott Il-ik nemzetközi madártani kongresszus 

 számára szerzett iratomban és a melyet Schenk 

 Jakab nemrégiben 1901-ig folytatott, azt talál- 

 juk, hogy Gaetke utolsó képviselője volt egy 

 ornithologus-nemzedéknek. könyve pedig záró- 

 köve egy korszaknak, melynek németországi 

 vezérei és képviselői, a Naumannok, Brehm 

 C. L.-ek, Baldamusok és mások voltak, de kik- 

 nek hatása túlterjedt Németország határain is. 



Tudjuk, hogy e korszak férfiainak tudomá- 

 nyos zoológiai képzettségük tulajdonképen 

 nem volt; arra, modern értelemben, szert tenni 

 nem is lett volna alkalmuk. Volt rengeteg, 

 de egyoldalú tapasztalatuk a madárvilágot 

 illetőleg, de természetesen lépten-nyomon körül- 

 ményekbe, jelenségekbe ütköztek, melyek előt- 

 tük megfoghatatlanok voltak, melyeket más 

 disciplinákkal való összefüggésükben meg- 

 ítélni nem tudtak, mivel működésük egyoldalú 

 volt ; a sok megfoghatatlan jelenség számára 

 egész terminológiát csináltak, mint : ösztön, 

 belső kényszer, előrelátás, rejtelmesség stb. 

 A magyarázatok, melyeket mégis adtak, meg- 

 feleltek a saját észjárásuknak és koruk felfogá- 

 sának, az ép, egészséges emberi értelemnek, 

 a mire igen jó példa Gaetke sokat kritizál- 

 gatott kékbegy-theoriája. Gaetke gondolat- 

 menete a következő volt : a vöröscsillagos 

 kékbegy a felső Nilus és Helgoland között 

 sehol se ismeretes mint állandó vagy mint 

 vonuló madár : e madár tehát a két pont 

 között lévő utat egyetlen éjszakán át teszi 

 meg. Gaetke úgy vette, hogy az, a mit az 

 ornithologusok nem említenek, az nem is 

 fordul elő az illető faunaterületen, oly fel- 



Winterschlaf der Schwalben (!) mit Ernst 

 abgehandelt werden. Die Species Homo neigt 

 eben zum AVunderbaren ! 



Auch Gaetke sollte anders behandelt wer- 

 den, als wie es, besonders in Deutschland, 

 mit diesem altehnvürdigen Kämpen unseres 

 Faches beliebt ist. Männer von Schlage 

 Gaetke's sind vor Allem vom geschichtlichen 

 Standpunkte des gegebenen Faches zu be- 

 trachten und zu klassifizieren und wenn wir 

 den geschichtlichen Abriss der Entwicklung 

 misererei- Kenntniss vom Zuge der Vögel, 

 wie ich denselben in meiner soeben ange- 

 führten Schrift für den II. internat. Ornitho- 

 logischen Congress zu Budapest 1891 verfasst 

 habe, und welchen Jakob Schenk erst kürzlich 

 bis 1900 fortgeführt hat, mit Aufmerksam- 

 keit durchsehen, so werden wir es finden, 

 dass Gaetke als Mann der letzte Repräsen- 

 tante iner Ornithologen - Generation war, 

 sein Buch aber der literarische Abschluss 

 einer Epoche ist, deren Führer und Reprä- 

 sentanten in Deutschland - - aber auch mit 

 peripherischer Wirkung — die Naumann's, 

 C. L. Brehms, Baldamus u. A. mit ihren 

 Werken und ihrem Wirken waren. 



Wir wissen, dass die Männer dieser Epoche 

 keine eigentliche zoologisch-wissenschaftliche 

 Bildung hatten, sie hätten diese im modernen 

 Sinne dazumal auch vergebens zu erwerben 

 gesucht. Sie hatten eine immense Erfahrung 

 des Thatsächlichen in der Omis, stiessen 

 jedoch natürlicherweise auf Schritt und Tritt 

 auf Verhältnisse, Erscheinungen, die ihnen 

 unbegreiflich, die sie im Zusammenhang mit 

 anderen Disciplinen nicht zu beurtheilen im 

 Stande waren, weil ja ihre Thätigkeit ein- 

 seitig war ; für die Unbegreiflichkeiten schlif- 

 fen sie eine ganze Terminologie, wie: Instinct, 

 Trieb, innerer Drang, Vorahnung, Rätselhaf- 



tigkeit u. 



s. w. Lösungen die sie doch durch- 



führten, entsprachen nach ihrer persönlichen 

 und ihrer Zeit- Auffassung der Dinge dem 

 hausbackenen gesunden Menschenverstände, 

 wofür Gaetke's so viel bekritelte Blaukehlchen- 

 Theorie das treffendste Beispiel liefert. Gaetke's 

 Raisonnement war das folgende : zwischen 

 dem oberen Nil und Helgoland wird das 

 rothsternige Blaukehlchen nirgends als stätig 

 vorkommend oder als Zügler angeführt, ergo: 

 legt dieser Vogel den Weg zwischen beiden 

 Punkten - - kraft aufgeschriebener Daten - 



