58 



.1 leg fejti <s i k is eilet. 



1902 Tolnai Vilnius: „Magyar Nyelvőr" XXXI. 

 il 501. Komoly kísérletet tett a ..tar- 

 varjú" helyes értelmezésére; de már 

 kiindulása is teljesen elhibázott T. az 

 élő szólásból indulva, mely szerinte : 

 „Karón varjú!" s hozzáfűzve: „láttál 

 (már) karon varjút? = ilyen bolondot!" 

 így folytatja: 



, Karón varjú" a régiségben nem ritka, 

 csakhogy nem pusztán varjút, hanem 

 tarvarjút mondanak. Ez a karakatona 

 (kárakatna, kárókatona. Phalacro corax 

 carbo, Kormoran), minthogy fán, bokron 

 fészkel, nem ritkán látni fán, ágon, innen 

 a szólás : „Egyébkor is láttam ágon tar- 

 varjút." 



Tolnai itt helyesen visszamegy ugyan 

 DEcsi-re, de teljesen számon kívül hagyja 

 Erasmus t, mely ha nem is a helyes meg- 

 oldáshoz, de a helyesebb értelmezéshez 

 közelebb hozhatta volna. 



Tolnai majdnem kimeríti az irodalmat; 

 sőt magát, Erasmus példabeszédének latin 

 szövegét is adja; de nem elemzi a hozzá- 

 füzódő magyarázatot, melyet fennebb 

 Hegedűs István és Finály Gábor oly ki- 

 tűnő módon nyújtanak; legfőbb oka a 

 sikertelenségnek — s ez ToLNAi-nak teljes 

 értékű mentsége — az, hogy nem ment 

 vissza Erasmus-hi és a latin példabeszéd 

 magyarázatára, s legfőképen, hogy nem 

 ismerte a madarat, sem annak európai 

 múltját, mely akkor - 1902-ben — csak 

 a legszorosabban vett ornithologiai szak- 

 körükben vált ismeretessé, anélkül, hogy 

 bárkinek is eszébe jutott és módja lett 

 volna e madár természethistóriai át és 

 nevének nyelvtörténeti viszonylatait, 

 ezeknek alapján hajdani jelentőségél 

 és még elterjedési viszonyait is tüzetes 

 vizsgálat tárgyává tenni. Csak így tör- 

 ténhetett meg, hogy Tolnai végre is 

 Szirmai magyarázatát tartja helyesnek 

 és ennek rendén a következő téves ered- 

 ményre jut: „Karón varjút mutat": In- 



Er laut erungsver such. 



1902. Wilhelm Tolnai : „Magyar Nyelvőr" („Un- 

 garischer Sprachwart'') XXXI. 9. 501. 

 Er hat einen ernsten Versuch gemacht 

 den „Kahlraben" richtig zu deuten; aber 

 schon das Beginnen war ganz verfehlt. 

 Indem T. von der gangbaren Redensart, 

 die nach ihm: „Krähe auf dem Sterken!' 1 

 und damit in Verbindung: „Hast du 

 (schon) Krähen auf Stecken gesehen V 

 = solchen Narren!" lautet, ausgeht, 

 fährt er fort : 



„Krähen auf Stecken" sagte man vor 

 alters nicht selten, nur dass man nicht 

 blos Krähe, sondern Kahlkrähe (hier = 

 Kahlrabe) sagte. Dies ist der Kormoran 

 (Phalacrocorax carbo) ; weil er auf Bäu- 

 men. Sträuchern nistet, sieht man ihn 

 nicht selten auf Bäumen, Asten, daher 

 die Redensart: „Ich habe aneli *onst 

 Kahlrahen auf Asten gesehen." 



Tolnai geht hier zwar ganz richtig 

 auf Üecsi zurück, aber er lässt Erasmus 

 ganz ausser Acht, der ihn, wenn auch 

 nicht zur richtigen Lösung, so doch der 

 richtigeren Auslegung hätte näher brin- 

 gen können. 



Tolnai erschöpft fast die Literatur: ja 

 er gibt sogar den lateinischen Text des 

 Sprichwortes des Erasmus; aber er gibt 

 keine Analyse der darauf bezüglichen 

 Erklärung, die Stefan v. Hegedűs und 

 Gabriel v. Finály weiter oben in so aus- 

 gezeichneter Weise bieten. Der haupt- 

 sächlichste Grund der Erfolglosigkeit 

 und dies ist Tolnai's vollgültige Ent- 

 schuldigung - ist der, dass er nicht 

 auf Erasmus zurückgegangen ist und auf 

 die Erläuterung des lateinischen Sprich- 

 wortes, ganz besonders aber, dass er 

 den Vogel nicht gekannt hat, noch dessen 

 europäische Vergangenheit, die damals 

 - im Jahre 1902 — erst den im engsten 

 Sinn verstandenen ornithologischen Fach- 

 kreisen bekannt wurde, ohne dass es 

 jemand in den Sinn gekommen oder 

 möglich gewesen wäre, die Naturge- 

 schichte dieses Vogels und die sprach- 

 geschichtlichon Beziehungen seines Na- 

 mens, auf Grund dieser seine einstige 

 Bedeutung und dazu noch die Verhält- 



