61 



az a : hol ? kérdés. A feleletet jogosan 

 éppen tőle vártuk volna, már csak azért 

 is, mert 1838 óta mégis csak haladtunk 

 volna egy kicsit. 



Evvel talán ki is vannak merítve a fonto- 

 sa lib elemző források, a melyekre súlyt kellett 

 fektetni. A régibb és újkori kézi szótárakat 

 kihagytam, mert ezek már természetüknél, 

 mondhatni hivatásuknál fogva sem járulhat- 

 nak hozzá a kritikai tisztázáshoz, minthogy 

 elemzést nem is adnak. 



Azt külön ki kell emelni, hogy a XV-dik 

 század elejéről — föltételesen - - származ- 

 tatott ú. n. Schlacgli és Beszterczei szószede- 

 tek, a melynek elsejét b. e. Szamota István, 

 az utóbbit b. e. Finály Hhnrik adta ki - 

 1893—1894. - - úgy az 1533-ból való Mur- 

 meliüs jÁNos-féle „Lexicon", amelyet Szamota 

 ismertetett meg velünk 1893-ban, a tarvarjú- 

 ról nem emlékeznek meg. 



T a n u s á g. A nyelvemlékek és források 

 kétségkívül azt a tanúságot szolgáltatják, 

 hogy a madár kiveszésével ismerete halavá- 

 nyúlt, a hozzáfűzött értelmezések ingadozókká, 

 bizonytalanokká, végre sokszorosan tévesekké 

 váltak, sőt a jellemző tar elejtésével egy- 

 szerűen varjúra, tehát más fajra és merőben 

 tévesen alkalmaztattak. 



IV. A TARVARJU ELTERJEDÉSE 

 ÉS BEOSZTÁSA. 



Mindezek alapján kimondható, hogy a Tar- 

 varjú, Geronlicus eremita L.. hajdan Magyar- 

 országon is előfordult és a XVII. század folya- 

 elején maradt el. Hogy mily okok lehettek 

 azok, a melyek e jellemző madáralakot Euró- 

 pából kiszorították, ezt pontosan megállapítani 

 alig lehet. 



Hazánkban való tartózkodásának pontjaira 

 nézve némi valószínűséggel csak annyit tehe- 

 tünk fel, hogy Melius Juhász Péter és baranyai 

 Decsi János idejében még megvolt, e két író 

 e madár közvetlen ismeretéből merítette hason- 



Idiotikons die Frage : wo Y auffällig. Die 

 Antwort hätten wir von Rechtswegen 

 gerade von ihm erwartet, auch schon 

 darum, weil wir seit 1838 doch ein 

 wenig vorwärts gekommen sind. 



Hiemit sind die wichtigeren analysierenden 

 Quellen, auf die Gewicht zu legen war, viel- 

 leicht auch erschöpft. Ich habe die älteren 

 und neuen Handwörterbücher weggelassen, 

 denn diese können ihrer Natur und Bestim- 

 mung nach zu Kritischer Klärung nichts bei- 

 tragen, da sie keine Commentare, noch Ety- 

 mologien geben. 



Das muss besonders hervorgehoben werden, 

 dass die — wie angenommen wird — aus dem 

 Anfang des XV. Jahrhunderts stammenden, 

 im Stifte Schlaegl vorgefundenen, und die in 

 Besztercze entdeckten sog. Wortsammlungen, 

 deren erstere weiland Stefan Szamota, letztere 

 Heinrich v. Finály — 1893—1894 -- heraus- 

 gegeben, ebenso das aus dem Jahre 1533 

 stammende „Lexicon" von Johann Murmelius, 

 mit dem uns Szamota bekannt gemacht hat, 

 den Kahlrahen nicht erwähnen. 



Ergebnis. Die Sprachdenkmäler und 

 Quellen liefern ohne Zweifel als Ergebnis, 

 dass mit dem Aussterben des Vogels auch 

 seine Kenntniss verblasste ; die an seinen 

 Namen sich knüpfenden Erklärungen wurden 

 schwankend und ungewis, zuletzt des öfteren 

 irrig, ja mit dem Wegfall des charakterisie- 

 renden „ter" (= kahl) wurden sie einfach 

 auf den Raben, also auf eine andere Vogel- 

 art und immer falsch angewendet. 



IV. VERBREITUNG UND 

 EINORDNUNG DES KAHLRABEN. 



Auf Grund alles bisherigen kann gesagt 

 werden, dass der Kahlrabe, Geronticus ere- 

 mita L., einst in Ungarn vorkam und im Laufe 

 des XVII. Jahrhunderts wegblieb. Welche Ur- 

 sachen es gewesen sein mögen, die diese 

 charakteristische Vogelgestalt aus Europa ver- 

 drängten, kann man kaum genau feststellen. 



Bezüglich der Punkte seines Aufenthaltes 

 in unserem Vaterland können wir mit einiger 

 Wahrscheinlichkeit nur soviel annehmen, dass 

 er zur Zeit des Peter Juhász Melius und Johann 

 Dkcsi von Baranya noch da war. Diese beiden 



