248 



Mindezek után, bár a tárgyilagosság 



alapján mégis korán - azt a véleményemet 

 koczkáztatom. hogy a foglyot, a gazda sze- 

 niével nézve, nagyon hasznos madárnak becsü- 

 löm Szinte azt mondhatnám, a rovarsereg 

 rosszakaratú károsítása ellen mezőrendőri szol- 

 gálatot teljesít. Elfogja és gyomrának fog- 

 házába begyűjti a kóborló rovart, így rendel- 

 tetése, életczélja a mezőségre káros rovarok 

 szamának a korlátozása. Természetes logikus 

 következtetés az, hogy a foglyot a mező- 

 gazdaság berendezéséhez számítsuk és tőlünk 

 telhetőleg megadjuk neki azokat a körül- 

 ményeket, a melyek életföltételüket alkotják. 



Egyről lesz itt még szó. A foglyot az ember 

 másnemű érdeke a maga gyomrának meg- 

 kívánja, Tömeges legyilkolása, az ember gyil- 

 kos szenvedélyének pillanatnyi fellobbanásait 

 kéjes hangulattal oszlatja el. vadászó szenve- 

 délyét elégíti ki, pusztítása napirenden van. 

 Ha egy vadászterületről sikerült ok nélkül, 

 vagy helytelen okkal és móddal kiirtani - 

 és már hány helyen sikerült, a ki a vadászati 

 bért zsebre rakta, a gazda egyszerűen meg- 

 nyugszik abban, hogy nincsen; sohasem veszi 

 észre, hogy a fogoly árában minden termé- 

 sének egy részét is potom áron elvesztegette. 

 Ez a rész a felszaporodó bogárság rágóján 

 vész el. Bizony nem lehet abban megnyugodni, 

 ha egy vidéken elmúlt, kimarad a fogoly, 

 hogy örökre kimaradjon. Tenni kell róla, mert 

 a gazda jó barátját veszti el benne. Erre van 

 módunk A fogoly pusztítását nem kell a 

 végletekig űzni és számukra téli és tavaszi 

 menhelyekről kell gondoskodni. Nagyobb ura- 

 dalmak ezt nemcsak a sport, de a gazdasági 

 érdekből is megtehetik és a községek, ha 

 a vadászati bért hosszú időkig biztosítani 

 akarják, nem mulaszthatják el. hogy mesgyén, 

 határon bokrokat ne ültessenek, a hol a fogoly 

 a hófúvás és a tavaszi esők elöl menedék- 

 helyet találjon. 



Raupen, denen sie gehörten, schon seit län- 

 gerer Zeit verdaut waren. Unter diesen mö- 

 gen a 'ich Schädlinge gewesen sein. 



Nach all diesen wage ich — objectiv genom- 

 men zwar noch zu früh — meine Meinung dahin 

 auszusprechen, dass ich das Rebhuhn mit dem 

 Auge des Landwirthes angesehen, für einen 

 sehr nützlichen Vogel halte. Ich möchte fast 

 sagen, dass es gegen das Heer der schädli- 

 chen Insekten feldpolizeiliche Dienste leistet. 

 Es fängt und sammelt in seinen Magen, wie 

 in ein Gefängniss, die herumschweifenden 

 Insekten, so ist seine Bestimmung, sein Le- 

 bensziel, die Zahl der für die Landwirthschafc 

 schädlichen Insekten in Schranken zu halten. 

 Eine natürliche und logische Folge davon ist. 

 das Rebhuhn als eine landwirtschaftliche 

 Einrichtung zu betrachten und ihm, so gut 

 wir können, jene Umstände schaffen, die ihm 

 zur Lebensbedingung dienen. 



Noch über etwas ein Wort! Ein ande- 

 res Interesse des Menschen verlangt das 

 Rebhuhn für seinen Magen. Seine mas- 

 senhafte Hinmordung, seine Vernichtung ist 

 an der Tagesordnung. Mit wonnigem Lust- 

 gefühl lässt der Mensch den momentanen 

 Aufwallungen seiner mörderischen Latini» 

 freien Lauf, befriedigt er seine Jagdleiden- 

 schaft. Wenn es in einem Jagdrevier gelun- 

 gen ist, ohne Grund oder ohne triftigen 

 Grund und in unvernünftiger AYeise es aus- 

 zurotten - und an wie vielen Orten ist das 

 schon gelungen — gibt sich der Mensch, 

 der die Kosten seiner Jagdkarte hereinge- 

 bracht hat, einfach damit zufrieden, dass 

 es Reb hühner nicht mehr gibt. Nie denkt 

 er daran, dass er um den Preis des Reb- 

 huhnbratens einen Theil all seiner Felder- 

 trägnisse verschleudert hat. Dieser Theil 

 fällt den Kiefern der überhandnehmenden 

 Insekten anheim. Es sollte wahrlich nicht 

 dabei bleiben, dass das Rebhuhn, wenn 

 es in einer Gegend einmal verschwunden 

 ist, nun auch für immer dahin sei. Man 

 muss etwas dagegen thun. denn der Land- 

 wirth verliert in ihm seinen guten Freund. 

 Wir haben Mittel zu helfen. Man darf 

 die Vernichtung des Rebhuhns nicht bis 

 zum Aussersten treiben, man muss dafür 

 Sorge tragen, dass es für den Winter und 

 das Frühjahr Zufluchtsorte habe. Grössere 

 Herrschaftsbesitze können dies nicht nur aus 



