252 



KISEBB KÖZLESEK. 



KLEINERE MITTHEILUNGEN. 



muscìcapa parva. Bechst. 



A Szinvának gyönyörű bükkerdőkkel és 

 hatalmas mészsziklákkal ekés völgyében, a 

 hol kis házikóm áll. már néhány esztendő 

 óta figyeltem meg rövid ideig tartó kirán- 

 dulásaim alkalmával a törpe légykapót. Május 

 havában már helyt volt es a hársfasorban 

 tartózkodott; különösen a kerítések tüskés 

 drótjain, a hol majd röptében vadászgatott 

 rovarokra, majd pedig a pázsiton vagy az 

 úton volt valami keresni- vagy kapni-valója. 

 Kármilyen kicsi is volt a madár, azért mégis 

 már messziről szembeötlőit; első sorban moz- 

 gékonysága, másodsorban röpülése által, a 

 mikor föltűnt farkának fehérsége miként a 

 hantmadárnál. Föltűnt továbbá a billegetés 

 sajátságos módja. A mint a madárka leül, 

 veresbegy módjára fölemeli a farkát, miközben 

 úgy látszik, mintha szárnyai lelógnának; ezután 

 lassan és mélyen leereszti a farkocskáját, s a 

 leeresztés alatt lassan joblra vagy balra kánya 

 Htja, körülbelül úgy, mint a tövisszúró gébics. 

 Nyilvánvaló volt, hogy ez a kedves madár 

 az én otthonom közelében fészkel; de hol? 

 Augusztusban a kis kertbe jött a madár és 

 korán reggel felkereste a patak kis vízesését, 

 a hol ivott, fürdött és rovarok után is kap" 

 kodott; mihelyt ágra vagy kőre leült, billegetett. 



Az idén. május elején egy pár volt a fa- 

 sorban és többnyire az utolsó, még lakatlan 

 villa közelében tartózkodott, melynek kertje 

 még nem volt gondozva, de sűrűn be volt 

 ültetve bokrokkal és iákkal. .Sajnos, el kellett 

 mennem és csak június végén érkeztem ismét 

 vissza Jún. 27-én délután, már jó későn, 

 néhány lépéssel az utolsó villán túl láttam 

 egy bokornak a kristálytiszta Szinvapatak fölé 

 hajlott ágán négy, egészen egymás mellett 

 iilö. már szárnya szabadján levő fiatal törpe 

 légykapót, a melyeket az anyjuk etetett. A 

 patak mentében éppen apró kérészek raj- 



Über Muscicapa párra Bechst. 



Schon 'seit einigen Jahren bemerkte ich 

 gelegentlich meiner kurzen Ausflüge in das 

 Thal der Szinva, welches durch herrlichen 

 Buchenwald und gewaltige Kalkfelsen aus 

 gezeichnet ist, wo mein kleines Häuschen 

 steht, den Zwergfliegenfänger. Im Monate 

 Mai war er zur Stelle und trieb sein Wesen 

 in der Lindenallee, besonders auf den stach- 

 ligen Dräthen der Umzäunungen, wo er 

 bald im Fluge nach Insekten jagte, bald auf 

 dem Käsen oder dem Wege etwas zu suchen 

 und zu schnappen hatte. So klein der Vogel 

 auch war, fiel er schon von Weitem in die 

 Augen; vorerst durch seine Beweglichkeit und 

 dann durch sein Flugbild, aus welchem das 

 Weisse des Schwanzes wie beim Stein- 

 schmätzer hervorblinkte. Was mir weiters auf- 

 fiel, das war die eigenthümliche Art des Wip- 

 pens. Sobald das Vögelchen aufsitzt, schnellt 

 es den Schwanz, wie das Rothkehlchen, in 

 die Höhe, wobei die Flügel herabzuhängen 

 scheinen; dann wird das Schwänzchen lang- 

 sam und tief gesenkt, während des Senkens 

 langsam nach rechts oder links geschweift, so 

 etwa, wie dies der Dorndreher thut. Es war 

 offenbar, dass dieser liebliche Vogel in der 

 Nähe meines Heim 's nistet; doch wo? Im 

 August kam der Vogel in den kleinen Gar- 

 ten und besuchte frühmorgens die kleine 

 Cascade des Bächleins, wo er trank, badete 

 und auch Insekten haschte ; so oft er sich 

 auf Ast oder Stein setzte, folgte das Wippen. 



Heuer trieb sich anfangs Mai ein Pärchen 

 in der Allee herum und hielt sich meist in 

 der Gegend der letzten Villa auf, welche 

 noch unbewohnt und deren Garten mit Sträu- 

 chern und Bäumen dicht bepflanzt, dabei nicht 

 gepflegt war Leider musste ich fort und 

 kam erst Ende Juni wieder zur Stelle. Am 

 27. Juni, ziemlich spat am Nachmittag be- 

 merkte ich einige Schritte oberhalb der letz- 

 ten Villa auf einem über den krystallhellen 

 Szinvabach geneigten Ast eines Strauches. 

 dicht nebeneinander sitzend, vier flügge 

 junge Zwergfliegenfänger, welche von der 



