274 



még el is térő, tehát a litorális forma de- 

 scriptiv és zoogeographiai okokból egyáltalán 

 nem nevezhető senegalensisnek, inkább még 

 Galerida eristata madarászi-n&k, minthogy e 

 tonna a színre nézve közelebb álló macro- 

 rhynchával már a csőre miatt se házasítható 

 össze. Ez egeszén komolyan van mondva. 



A legszebb az, bogy Dresser a »senegalen- 

 sis Mad. a -TSi a ..Manual "-ban egyáltalán nem 

 reflektál, noha az már 1899-ben publikálódott 

 s Dressée 1902-ben Budapesten járt. 



Ámde most még egy nagyon érdekes tolda- 

 lék következik. Én ugyanis a Madarász úr 

 ..G. senegalensis-"ét tisztára alkalmilag föl- 

 említettem tisztelt barátomnak. REicHENOw-nak, 

 a ki most, szeptember 19-én ezt írta e madár- 

 ról: „A magyar búbospacsirtának (,.P. senega- 

 lensis" Madarász úr értelmében) legújabban 

 bizonyos számú dalrnácziai bőrpéldányát voll 

 alkalmain megvizsgálni s azokat bámulatomra 



az afrik"! setlri/nlrlisisrhkcl ri/l/r:íikllrk fiiliiltam. 



Madarász ábrája nem pontos. A szélső farok- 

 tollak nagyon vörösek." Ha már most Reichenow 

 dalmát madarai a tipikus senegali-madarakkal 

 megegyezők, akkor meg éppenséggel nem 

 lehetnek azonosak a Madarász úrnak a magyar 

 tengermellékről való pacsirtáival, mert hiszen 

 Madarász határozottan hangsúlyozza azt, hogy 

 az ő formája kiilönliözik a tijiikus senegalensis- 

 töl, — tehát a dalmácziaitól is, a mely Reichenow 

 szerint amattól nem különbözik. Zoogeografiai 

 és geofizikai okokból kínálkozik ugyan az a 

 föltevés, hogy a magyar tengermellék és 

 Dalmáczia pacsirtája fajilag azonos és hogy 

 mindkettő különbözik a tipikus senegali for- 

 mától ; Reichenow szava azonban nagyon is 

 nyom a latban. Madarász úrnak tehát vagy a 

 vörös tollakról kellene magyarázatot adnia, 

 vagy az egész bőranyagot revízió alá vennie. 



Illő lett volna, kiváll az oly merész „senegalen- 

 sis" formát illetőleg, a függelékben, báró 

 Erlanger C. művével szemben igazságot gya- 

 korolni, a melyben a M. számára nagyon fon- 

 tos afrikai fonnák írásban és képben nagyon 

 alaposan tárgyaltatnak. Journ. f. Ornitli. 1899: 



Sinne dieselbe sein könnte, die litorale 

 Subspecies von der typischen senegalensis 

 nach v. M überdies abweicht, so kann diese 

 litorale Form aus descriptiven und zoogeogra- 

 phischen Gründen überhaupt nicht senegalen- 

 sis benannt werden, eher noch Galerida ei'is- 

 tata-madarászi, weil sie mit der, der Farbe 

 nach näher stehenden macrorhyncha schon des 

 Schnabels wegen, nun einmal nicht eopuliert 

 werden kann. Das ist ganz ernst gesagt. 



Das Schönste dabei ist, dass Dresser auf 

 ^senegalensis Mad." im „Manual" garn nicht 

 reflectiert, wo doch diese schon 1899 publi- 

 ziert und Dresser 1902 in Budapest war. 



Nun folgt aber noch ein hochinteressanter 

 Zusatz Ich habe die G. „senegalensis" des 

 Herrn v. Madarász ganz gelegentlich meinem 

 verehrten Freunde Reichenow gegenüber er- 

 wähnt, und dieser schreibt nun unterm 19. 

 September wie folgt: ..Von der ungarischen 

 Haubenlerche (P. „senegalensis" im Sinne 

 des Herrn v. Madarász) habe ich kürzlich eine 

 Anzahl Bälge aus Dalmatien untersuchen 

 können und war erstaunt, sie mit a fri klini- 

 schen senegalensis übereinstimmend zu finden. 

 Madarász' Abbildung ist ungenau. Die äusse- 

 ren Schwanzfedern sind zu roth." Wenn 

 nun die dalmatinischen Vögel Reichenow's 

 mit den typischen Senegal-Vögeln überein- 

 stimmen, so können sie erst recht nicht mit 

 jenen des Herrn v. Madvrász aus dem unga- 

 rischen Litorale identisch sein, weil ja 

 v. Madarász ausdrücklich betont, seine Form 

 unterscheide sich von der ti/pisclieii smega- 

 lensis - mithin auch von der dalmatinischen, 

 welche sich nach Reichenow » icht. unterschei- 

 det. Aus zoographischen und geophysischen 

 Gründen wäre die Voraussetzung nahe gele- 

 gen, wornach die ungarisch-literale und die 

 dalmatinische Lerche artlich identisch ist 

 und beide sich von der typischen Senegal- 

 Form unterscheiden. Reichenow's Wort ist 

 alier zu gewichtig und hätte nun v. Madarász 

 z. B. über die rothe Feder Aufschluss zu 

 geben oder die Revision des ganzen Balg- 

 materials durchzuführen. 



Es wäre schicklich gewesen, gerade im 

 Punkte der so kühnen „senegalensis" -Form, in 

 einem Appendix, auch der Arbeit des Freiherrn 

 Carlo v. Erlanger gerecht zu werden, worin 

 für M hochwichtige afrikanische Formen in 

 Wort und Bild sehr gründlich behandelt wer- 



