306 



felköszöntői és beszédet, a hol csak lehetett. 

 A világ: rosszasága, a hatalmasok igazságtalan- 

 sága, az irigyek és álnokok ugyancsak ki- 

 kaptak ezekben; de barátaiért, a kik körül- 

 vették s az éljenzésben ki nem fáradtak, 

 azokért kész volt a poklok kapuját megostro- 

 molni. És mikor már végre -- úgy egy óra, 

 pagy több multán — „kibeszélte" magát, akkor 

 a szűnni nem akaró tetszés és dörgő éljenzés 

 mámorában szinte olvadozva odafordult leg- 

 kedvesebb emberéhez, mondván: „No de ez 

 iigy-e sikerült!'' Igaz, mindig sikerült, mert 

 úgy beszélt, a hogy érzett. 



És 1891-ben vége volt az „Alexander" 

 névnek; belészeretett a Sándor-ba és „Sándor 

 bácsink" maradt élete utolsó lehelletéig. 



A meddig lábbaja csak engedte, évenkint 

 visszatért Magyarországba, leginkább Cher- 

 NEL-ékhez és MEszLENY-ékhez. 



Az ornithologiai tekintetben hires Velenczei 

 tónál, a Lusciniola melanopogon és Locustella 

 luscinioides klassieus hazájában, a legnagyobb 

 odaadással figyelt minden hangra, színezetére 

 és a rythnmsra és tökéletesen biztosnak érezte 

 magát ezekben, az is volt. 



Ebből származott az első ürömcsepp, mely 

 ragyogó életörömét megkeseritette. Chernél 

 István, Madarász Gyula között és köztem 

 czivakodás keletkezett a luscinioides pirregése 

 és az Acrocephalus streperus éneke fölött, a 

 melybe Homeyer is beleszólt, a miért Madarász 

 nem éppen csinján érintette. És vége volt 

 az egész ragyogásnak. A dolog kegyetlenül 

 fájt ennek a nagy gyermeknek ! Elpanaszolta 

 nekem baját Drezdában, mire én sajátos 

 modoromban azt mondtam : „Őrnagy úr! ki a 

 karddal és rajta!" Erre azonban Sándor 

 bácsi még szerencsétlenebb lett s végre oppor- 

 tunussá alakult, mondván : „Barátom ! legjobb 

 mégis, ha az ilyen ügyeket a homok nyeli 

 el." El is nyelte -- reá nézve! 



A német ornithologiai társaság nagygyűlése 

 Drezdában volt az utolsó, a melyet végig 

 csinált, noha már akkor kifejlődött a lábbaja 

 és nehezen mozgott. De mégis eljött széles 

 karimájú kalapjával a fején, vállán a nagy 

 tarisznyával, a melyben mozgó ornithologiai 



Er toastierte und hielt Reden wo es nur 



irgendwie anging'. 



Die Schlechtigkeit der 



Welt, die Ungerechtigkeit der Potentaten, die 

 Neidhammel und Duckmäuser kamen dabei 

 übel davon ; aber seine Freunde, die ihn um- 

 gaben und im Éljenrufen so unermüdlich wa- 

 ren, für die war er bereit die Hölle zu stür- 

 men. Und wenn er sich dann — nach einer 

 Stunde und noch mehr — „ausgeredet" hatte 

 und im donnernden Applaus vor heller Wonne 

 beinahe zerschmolz, dann wendete er sich 

 vertraulich an seinen liebsten Mann mit den 

 Worten: „Das ist mir aber gelungen!" — Ja 

 es ist immer gelungen, weil er so sprach, 

 wie er fühlte. 



Und aus war es nach 1891 mit dem 

 „Alexander" ! er verliebte sich in die unga- 

 rische Form Sándor und blieb für uns .. S\xdor 

 bácsi" bis zur letzten Stunde. 



So lange es sein Fussleiden nur immer 

 gestattete, kehrte er jährlich nach Ungarn 

 zurück, am liebsten zu Chernél und Meszleny's. 

 Am berühmten See von Velencze, der classi- 

 schen Heimath der Lusciniola melanopogon, 

 und auch der Locustella luscinioides, beob- 

 achtete er mit grösster Hingebung jeden Laut 

 nach Rythmus und Klangfarbe; er fühlte sich 

 hierin vollkommen fest und war es auch. 



Daraus sollte ihm der einzige bittere Wer- 

 muthstropfen in den hellen Becher der Le- 

 bensfreude fallen, Zwischen von Chernél, 

 v. Madarász und mir entspann sich ein Streit 

 über das Schwirren der luscinioides und den 

 Gesang der Acrocephalus streperus und auch 

 Homeyer Hess sich hören. Madarász berührte 

 in einer Erwiederung Homeyer etwas unsanft 



- und aus war es mit der ungetrübten Hel- 



ligkeit ! 



Die Sache schmerzte dem grossen 



Kinde ungemein. Er klagte mir sein Leid in 

 Dresden, worauf ich in meiner Manier sagte: 

 „Major ! Heraus mit der Plempe ! Drein- 

 hauen !" Da war aber Sándor bácsi noch 

 unglücklicher und wurde schliesslich ganz 

 opportunistisch, indem er sagte: „Freund! 

 man muss solche Sachen im Sande verlaufen 

 lassen ! " Sie verliefen auch — - - für ihn ! 

 Die Versammlung der „Deutschen Ürnitho- 

 logischen Gesellschaft" in Dresden war die 

 letzte, an welcher v. Homeyer noch voll und 

 ganz theilnahm, obzwar er schon über seine 

 Füsse klagte und schwer von der Stelle kam. 

 Aber er kam, mit breitkrämpigern Hut und 



