Nordiske Beryxen. 7 7 



så nära, att artskilnadeu med fog kan sättas i fråga, och att en noggran- 

 nare jemförelse mellan båda tyckes vara nödig för att konstatera den sarania. 

 De hos B. horeulis på nosen och pannan varande taggarne, på hvilka nämnde 

 författare i och för artskilnaden lagt en hufvudsaklig vigt, äro enligt hvad 

 vi sjelfve erfarit '). och äfven enligt hvad som anföres af E. Collett (anf. 

 st.) underkastade bet3-dliga förändringar, så att de hos äldre exemplar dels 

 förändra sin form och dels helt och hållet försvinna eller ock blifva rudi- 

 mentära. Desse taggar lemna derföre ingen grund för artskilnaden. Uti 

 diagnosen för i fråga varande art (B. horealis) har derjemte äfven förhål- 

 landet mellan hufvudets längd och kroppens höjd blifvit upptaget såsom 

 utmärkande. Då det af CuviER och Valenciennes äfvensom det af Va- 

 LENCIENNES ensam å anf. st. beskrifna exemplaret af B decadactylus, såsom 

 redan är nämndt, var torkadt, var dess kroppshöjd, som af dem upp- 

 gifves såsom lika med hufvudets längd, eller ock å sist nämnda stället '/g 

 större än den sednare, sannolikt mindre än den verkliga, och då LOWE 

 (anf. st) uppgifvit, att å sist nämnda art kroppens höjd är större än huf- 

 vudets längd, torde der således i verkligheten icke förefinnas någon anmärk- 

 ningsvärd skilnad i detta afseende mellan de båda arterna. Med undantag 

 af stjertfenans strålar^), äro fenstrålarne till antalet öfverensstämmande hos 

 båda arterna, och detta antal är hos båda något vexlande i rj'gg- och anal- 

 fenorna. Den af Cuvier och Valenciennks lemnade beskrifningen på fjällen 

 hos B. decadactylus är kort och ofullständig och synes äfven vara något 

 oriktig, och uti fjällens form kan svårligen vara någon betydlig skiljaktig- 

 het mellan två eljest så nära öfverensstämmande fiskar, som den och B. 

 horealis. Valenciennes (Hist. nat. des lies Canar.) har å planchen afbil- 

 dat fjällen såsom ganska starkt taggiga i den bakre frie kanten, och deraf 

 följer, att de ej kunna vara släta, såsom uppgifvits af CuviER och Valenci- 

 ennes. Dä uti sidolinien hos B. decadactylus 64—65 fjäll, och hos B. 

 horealis 67 D:o, och uti en tvärrad på raidten af kroppen hos den förre 

 34 - 35 D:o, och hos den sednare från ryggfenan till sidolinien 11 och från 

 sidolinien till bukfenans rot 20 D:o blifvit räknade, så synes äfven i detta 

 afseende ingen nämnvärd skiljaktigliet dem emellan förefinnas. Afven uti 

 färgteckningen synes råda stor öfverensstämmelse dem emellan, emedan hos 

 båda den röda färgen är öfvervägande. Enligt de af Berthelot till Va- 

 lenciennes, lemnade uppgifterna och den derpä grundade figuren skall 

 Ber. decadactylus hafva guldglänsande långsgående band på ryggen och 

 hvita streck på buken. 1 färgteckningen tyckes dock således vara någon 



1) Vi få här hembära Doktor I. Koken, senior, vår stora erkänsla 

 för hans godhet att redan 1861 bereda oss tillfälle att undersöka ett stort, 

 16- ,r, tum dec. m. långt exemplar (af obekant kön, emedan inelfvorna af fi- 

 skaren blifvit uttagna), som förvaras i hans privata samling. 



2) A nämnda stället har Valenciennes uppgifvit de mjuka strälarnes 

 i stjertfenan antal till 18, då de af honom och Cuvier å förra stället upp- 

 gäfvos vara 17, och sålunda har ett närmande till det hos Ber. horealis 

 förekommande antalet egt rum. Exemplarets torkade tillstånd gör emeller- 

 tid äfven den sednare uppgiften ej fullt tillförlitlig. 



