Oxsimpan. 157 



kroppssidorna och undre sidan af skuldergördeln skönt guldgula 

 med 3:ne perlgrå runde fläckar. Ett hvitaktigt band tvärs öf- 

 ver tungbenet. Långs efter ocli nedom sidolinien äro glese och 

 små blågröne fläckar. En större fläck af samma färg vid slutet 

 af sidolinien. Äfven fenorna hafva mera lysande färger af gul- 

 brunt, olivgrönt och ljusblått. Iris svartbrun med en smal inre 

 brandgul rand. 



Mellan könen företer genitalpapillen bästa skilnaden. Hos 

 honan är den helt liten, men hos hanen är den m^Tket stor, 

 ocli större än hos någon annan af våra arter inom detta slägte. 

 Hos en äldre hane har jag funnit den vara ''/^^ tum dec. m. 

 eller 1 1 mill. lång, samt särdeles tjock vid basen. Denna starka 

 utveckling af den antyder en parning, såsom man, enligt hvad 

 ofvan anförts, förmodat vara händelsen med rötsimpan. Jemte 

 denna skiljaktighet är den könsskilnad, som bröst- och bukfe- 

 norna förete, äfven märkbar. Hos hanen räcka de förra förbi 

 början af analfenan, och de senare till anus, hvilket de deremot 

 icke göra hos honan. Fenstrålarne sakna hos båda könen sträfhet. 



Liksom rötsimpan tillhör äfven oxsimpan uteslutande hafvet, 

 men den har ej så vidsträckt geografisk utbredning, som den. 

 Vid våra hafskuster förekommer oxsimpan sparsamt i Östersjön 

 upp till Stockholms skärgård, men, så vidt vi känna, icke i 

 Bottniska Viken. Uti Öresund är den ej sällsynt, och vid våra 

 vestra kuster är den allmän, om än stundom fåtalig, ända upp 

 till Nordcap, och förekommer sannolikt österut åtminstone till 

 Hvita Hafvet. Enligt Collett är den större vid de sydliga än 

 vid de nordliga kusterna af Norge, samt är vid Xordcap fåtalig, 

 och detta antyder, att den egentligen är en sydligare fiskform 

 än rötsimpan, hvilken senare i den högre norden ernår sina 

 största dimensioner. Den förekommer derföre icke vid Spets- 

 bergen, Grönland eller Island, men förefinnes dock enligt KrO- 

 YEK vid Färöarne. Söderut finnes den vid Englands och Frank- 

 rikes kuster, och går vid detta senare lands vestra kust ned 

 till Biscayabugten. Enligt Ctirard (Proceed. of the Acad. of 

 Nat. Sciences of Philad. 1854) och A. Gunther förekommer en 

 varietet af den vid vestra kusten af N. Amerika. 



Liksom rötsimpan, tillsammans med hvilken den ofta före- 

 kommer, och med hvilken den i lefnadssättet synes öfvereus- 

 stämma, håller den sig i allmänhet på ringa djup, och söker 

 helst 'stenig eller bergig och tångbevuxen botten. Dess födoäm- 



