Tonfisken. 257 



med spjut. Det samma hafva vi äfven hört uppgifvas af fiskare 

 vid Bergen. Det händer ock någon gång att den fastnar på 

 en för hälleflundra utsatt krok. I Medelhafvet fångas den i 

 stor myckenhet på flera olika sätt, af hvilka vi här efter Cu- 

 viER & Valenciennes, som hemtat uppgifterna derom från Du- 

 HAMEL, vilja beskrifva ett par, hvilka utgöra de förnämsta. Det 

 ena kallas enligt nämnde författare ^Hhonairé'\ och består deri 

 att man, när tonfisken företager sina vandringar långs hafs- 

 kusten, har på ett upphöjdt ställe en vaktpost, som skall gifva 

 signal, då han iakttager ett stim, som närmar sig, och tillkän- 

 nagifva från hvilken sida det kommer. Talrike bemannade bå- 

 tar, som stå under kommando af en chef, ro då ut och rangera 

 sig uti i en båglinie, och bilda genom föreningen ^ sina nät en 

 inhägnad, hvars omfång minskas derigeuom att man, sedan 

 fiskarne blifvit skrämde från näten, sätter nya nät innanför de 

 förutgående på ett sådant sätt, att man ständigt närmar fiskarne 

 emot stranden. Då man blott har några famnar vatten qvar, så 

 utsätter man ett sista nät, som i midten har en konisk förläng- 

 ning och således ungefär har formen af en ryssja, och som man 

 drager emot land, sålunda uppdragande dit alla de tonfiskar, 

 som blifvit instängde. Dervid dödas de store fiskarne med kro- 

 kar. Stundom erhåller man på detta sätt i en enda fångst två 

 å tre tusen centner tonfiskar. Det andra sättet kallas af de 

 nämnde författarne ^''madragué''' och benämnes af Italienarne 

 ^Honnaro'\ samt skall vara en mycket mera komplicerad inrätt- 

 ning än den förra. Stora och långa nät, som hållas i upprätt- 

 stående ställning genom flöten eller korkskifvor, fastade vid de- 

 ras öfre kant, och genom blybitar och stenar, fastade vid deras 

 undre d:o, äro förankrade på ett sådant sätt, att de bilda en inhäg- 

 nad, som till en utsträckning af flere hundrade famnars och 

 stundom en Italiensk mils längd står parallelt med stranden, 

 och genom transverselt deremot stälda nät är afdelad i flere 

 kamrar, samt har en emot stranden vettande öppning eller port. 

 Tonfiskarne, som alltid gå långs stranden, passera mellan denne 

 och "madraguen" tills de slutligen vid dennes ände möta ett 

 stort på tvären stäldt nät, som stänger deras väg och tvingar 

 dem att ingå i madraguen genom den å den samme befintlige 

 öppningen. Inkomue i denne tvingas de genom åtskilliga me- 

 del att gå från den ene kammaren till den andre (förmodligen 

 genom kommunicerande öppningar mellan kamrarne) ända till 



Lilljeborg, Fiskarne. 17 



