Storspiggen. 361 



snedt uppåt, Det är äfven tydligt, att det är genom hanens 

 åtgöranden som boet efter äggläggningen kommit att stå mer 

 eller mindre djupt ned i sanden eller slammet på bottnen. De 

 strider, som han har att utföra under boets skyddande, gälla mycket 

 ofta andre hanar, som bevaka sina bon i granskapet, och som 

 äro lika ifrige och stridslystne som han, och dessa strider, som 

 ögonblickligen uppstå, när endera parten kommit att beträda 

 den andres område, äro vanligen de häftigaste, i synnerhet i 

 början, innan de hunnit bli närmare bekante med hvarandra. 

 Det händer emellertid sällan att någon af dem stupar. Det 

 vapen, som företrädesvis begagnas, är bukfenans tagg. Då, äg- 

 gen närma sig kläckningen, fördubblar hanen sin omsorg om 

 dem. Han dels utvidgar boets öppning, för att lemna vattnet 

 ännu friare tillträde, och dels vibrerar i detta ännu ifrigare 

 med sina bröstfenor, samt omflyttar ofta äggen, så att de, som 

 legat öfverst i boet, läggas på bottnen i det samma, och tvärt 

 om. Efter 10 å 12 dygn kläckas äggen (tiden naturligtvis 

 något beroende af temperaturen), och ungarne framkomma myc- 

 ket små samt med en så stor vidhängande äggsäck, att de 

 knappt dermed kunna röra sig, och att de äro i hög grad 

 otymplige. De äro då i högsta grad i behof af skydd, och 

 lianen fortfar derföre länge efter det de blifvit kläckte (ända 

 tills 15 ä "20 dagar derefter) att egna dem den mest uppmärk- 

 samma omvårdnad i). Han bortdrifver de fiender, som närma 

 sig boet för att uppsluka dem, och han qvarhåller ungarne i 

 boet tills äggsäcken blifvit sä mycket absorberad, att de ledi- 

 gare kunna röra sig. Om någon händelsevis skulle hafva kraf- 

 lat sig utom boet och i ett obevakadt ögonblick kommit bort 

 ett stycke derifrån, så tager han honom försigtigt i sin mun 

 och bär honom tillbaka och lägger honom oskadad i boet igen. 

 Sedan ungarne blifvit rörligare, lemnar han dem mera frihet 

 att röra sig utomkring boet, dock på ett begränsadt område, 



1) Uti Skand. Fauna är denna uppgift beledsagad af ett par V. nieu 

 att hanen ganska länge vårdar ungarne, har icke endast CosTK iakttagit, 

 utan äfven Albany Hancock (anf. st.) och E. Wakington (Ann. a. Mag. of 

 Nat. Hist. 2 ser. vol. XVI, pag. 33 & 332), och den förre fick erfara, 

 huruledes en hane en gång tog en liten och klen unge nästan ur hans 

 fingrar. Uti Skand. Fauna namnes, att hanen skulle bära föda till ungarne. 

 Detta hafva vi icke funnit uppgitvet af någon af de af oss citerade för- 

 fattarne, och det kan svårligen komma i fråga. 



