Birkelångan. 145 



sidostrålanie utgör omkring -/^ af liufvudets d:o, och som i all- 

 mänhet är tvärt afrundad, eller nästan tvär, men stundom är 

 något mera afrundad; har 34 grenige och ofvan och nedan 

 omkr. 8 icke grenige strålar eller stödjestrålar. Fenorna äro i 

 allmänhet inneslutne i en temligen tjock hud. — FjäUen äro 

 mycket små (de störstas längddiam. 2 V2 mill.) och tätt sittande 

 eller spånlagda, och bland de normala äro en del 3'tterst små 

 blandade. De betäcka en betj-dlig del af stjertfenan och basal- 

 delarne af de andra vertikala fenorna samt yttre sidan af bröst- 

 fenornas bas. För öfrigt äro de beskrifna ofvan i anmärkningen. 

 — SidoJinlcn är rät, men går i början närmare ryggkanten 

 och sänker sig så småningom bakåt tills den på stjerten går 

 långs midten af ryggraden. Den bildar 2:ne ljusa lini^r och 

 mellan dem en mörk d:o. — Färgen. Derom hafva vi å ett 

 nyligen fäugadt och friskt exemplar antecknat följande: Ofvan 

 och på sidorna brun, med bronzglans och med hvit kant på de 

 båda ryggfeuorna och på anal fenan. Nedre delarne af kropps- 

 sidorna och buksidan mörkgrå, med svag bronzglans. De, som 

 äro mycket unga, sakna bronzglans och hafva sammanlöpande, 

 sneda hvita band, på sidorna af ryggen. Kröykr uppgifver 

 färgen såsom nästan enfärgadt brunaktig öfver allt. — Kotornas 

 antal är 78 till 79, af h vilka 30 till 31 äro bålkotor. 



Den ende, som lemnat uppgifter om birkelångans förekomst 

 i granskapet af någon Svensk hafskust, är A. W. Malm (auf. 

 st.), som anför, att under IG års tid 7 utbildade exemplar af 

 denna art blifvit fångade utanför södre delen af Bohusläns skär- 

 gård och förvärfvats till Göteborgs museum. De hafva erhållits 

 under alla årstider. Enligt de af honom uppgifna måtten var 

 det största exemplaret 1 meter långt, och detta togs 372 i^i^ 

 vester om Käringön på 50 famnars djup. Ett ex. togs 1 mil 

 vester om Kalfsund och ett annat d:o vester om Winga. 

 Häraf visar det sig, att den stundom förekommer i Kattegat 



gång funnit det vara endast 5. Mai.m ujipgifver deremot antalet t. o. ra. 

 till 8. Uti Skand. Fauna uppgifves det till 6, hvilket utan tvifvel är nor- 

 raalt. Den ytterste strålens öfre halfvas basaldel skjuter något litet framom 

 den undres d:o, och man skulle derför lätt kunna vara böjd för att räkna 

 denne stråle såsom 2:ne strålar, men då blifva de 2:ne ytterste strålarne 

 icke klufne och således olike de andre. I så fall skulle de exemplar, som 

 nu hafva 6 strålar, få ett förökadt antal, nemligen 7. Antagligen har 

 Malm räknat en del af halfvorna såsom hele strålar. 



Lilljeborg, Fiskarne. U. 1 



