Tiing-elivarfveii. 329 



fåugas stundom på 3 till 5 famnars djup. Någon gång går 

 den upp i flodmj-nningar, och enligt Bloch fångas den i Elben 

 i trakten af Hamburg och kallas der EJhlmtt. Den är ganska 

 rofgirig, och slukar ofta smärre fiskar såsom skarpsill, hvitling 

 och tobis samt dessutom räkor, enligt P. Olsson ^). Enligt 

 Skand. Fauna inträffar dess lek i Maj och Juni, och i Grötehis 

 och Bohusl:s Fauna uppgifves senare hälften af Maj såsom dess 

 lektid. Den anses bäst under våren och hösten, men är mindre 

 värderad än pigghvarfven, såsom tunnare och lösare i köttet. 



IV. Slägtet Arnoglossus, Bleeker. 1862. 



(Verslagen en Mededeelingen der Kon. Akad. van Wetenschappen, 

 Afdeel. Natuurk. Dertiende Deel, Jaarg. 1862, pag. 427. — 1862). 



Käkarnc och tänderna äro ungefär Uha utbildade på häda 

 sidor. Mannen är stor., och små tänder förejinnas i enkel 

 rad på käkarne, men in(/a på ployhenet eller gombenen. Venstra 

 Sidan är öc/onsida. Ptygnfenan börjar framom öfra ögat, och 

 dess och analfenans bakre ändar äro icke böjde öfver på blind- 

 sidan, och bådas strålar äro icke grenige. Bukfenorna äro 

 skilda från analfenan Fjällen äro tcmligoi stora och affal- 

 lande, och deras frie kant på ögonsidan är hårtaggig. Gäl- 

 hålornas mellanvägg är sluten eller hel, och hvardera gälhin- 

 nans strålar äro 6, och båda gälhinnorna äro under gälnäset 

 förenade och der med en gemensam bred, fri hudjiik. 



Till detta slägte höra 7 arter från de Europeiska och In- 

 diska hafven, och vår nordiska fauna räknar 1 art. 



1. Aruoglossus laterna (Walbaum). 

 Tungehvarfven. 



Kroppens största höjd, med f rånräkning af fenorna, inne- 

 hålles omkring 3:ne ggr, och hufvudets längd omkr. 4 Yo— 5 

 ggr i totcdlängden, och långs sidolinien förefinnas omkr. 55 

 fjäll. Bakom bukfenorna äro 2:ne hakat rigtade taggar. Fär- 



1) Lunds Univ.s Arsskr. Tom VIII, aftr. p. 10. — 1871. 



