420 Slägtet Solea. 



bilda der eu gemensam temligen bred fri och tuuu hiidflik eller 

 hinua, och hvardera har 7 strålar. Bakom gälhinnornas före- 

 ning är en mycket kort och trubbig, af nyckelbenen och basi- 

 branchiostegalbenet bildad, föga framstående och framåt rigtad 

 spets. Hufvudet är på ögonsidan öfver allt tätt tjällbetäckt. 

 med undantag af läpparne. På blindsidan är hufvudet, i syn- 

 nerhet framtill, upptill och nedtill betäckt af tätt sittande till- 

 spetsade och mjuke och korte och emot basen temligen tjocke 

 hudtrådar eller så kallade skäggtrådar, som sträcka sig ända 

 fram till kanten af nosen, och pä den bakre delen är det täckt 

 af mer eller mindre sträfva eller taggiga fjäll. Läpparne, som 

 å denna sida äro tjockare, förete svaga spår till hudtrådar. Den 

 hufvudet betäckande huden är, liksom den för öfrigt å kroppen 

 varande, tjock och stark. Från främre delen af sidolinien utgår 

 på öfre delen af hufvudet en rad af slem porer, som baktill bildar 

 en stark bakåt böjd båge, och derefter går framåt, nästan pa- 

 rallel med hufvudets öfre kant, till fram emot nosspetsen. — 

 Tänderna äro små, något olikstora (de yttre större), smala, 

 tillspetsade, syllika och något böjda samt rörligt fastade, och 

 saknas helt och hållet på ögonsidan äfvensom på plogbenet och 

 gombenen, och förefiunas endast på de bakre delarne af blind- 

 sidans mellankäksben och underkäkshalfva, på hvilka de äro 

 kardlikt sittande. Svalgbenständerna äro något gröfre än de 

 andra och till eu del icke så spetsiga, eller nästan trubbiga, 

 men äfven de kardlikt sittande på det större mellersta och det 

 bakre öfre tandbärande svalgbenet å hvardera sidan, samt bil- 

 dande ett par irreguliera rader på det främsta öfre taudbärande 

 svalgbenet å hvardera sidan och äfvenledes på de båda smala 

 och lineära undre svalgbenen. Gälräfständerna äro rudimentära, 

 glesa och kuöUika. — Ryggfenan börjar på öfre kanten af no- 

 sen, framom öfra ögat och sträcker sig bakåt, liksom analfenan, 

 ända till grauskapet af stjertfenans bas, med hvilken den ge- 

 nom fenhinna är sammanbunden, dock så, att de äro fullt di- 

 stinkta från hvarandra. Den höjer sig framifrån liksom den 

 sänker sig bakåt mycket långsamt, och den är jämförelsevis 

 låg, så att dess största höjd, som hos honan är belägen obetyd- 

 ligt bakom förste '/s och hos hanen något framom midten af 

 dess längd, och som bibehåller sig å temligen många strålar, 

 utgör mindre än Vo i^^^n mera än V3 ^^ hufvudets längd. Den 

 liksom de andra fenorna, är inhöljd i tjock hud, och har 72 till 



