Solea lascaris. 433 



som är uiigef. den samma, imiehålles något mera än 2:ne ggr i hufvudets 

 d:o. Deras strålar äro 9 till 10 (vanligen 9). — Bul' fenorna, som äro fa- 

 stade ett godt stycke längre fram än bröstfenoruas fästen och strax bakom 

 den frie liudkant, som går tvärs öfver gälnäset, äro mycket små, men räcka 

 dock väl till början af analfenan. Deras längd är föga mera än hälften så 

 stor som bröstfenornas d:o. Deras strålar äro 5. — Stjertfenan är starkt 

 afrundad, och dess längd utgör ungef. ^4 ^^ hufvudets d:o. Den har 14 

 grenige strålar och å hvardera sidan 3:ne icke grenige stödjestrålar. — 

 Fjällen likna dem hos tungan, men äro väl så stora som hennes. A det 

 177 mill. långa exemplaret voro de största å ögonsidan 3 raill. långa och 

 1 72 niill. breda. De på blindsidan voro något mindre. De äro å båda 

 sidor af kroppen sträfva genom ett fält med taggar å yttre sidan vid de- 

 ras bakre ände. De afvika för öfrigt från tungans fjäll endast derigenora, 

 att de koncentriska strimmorna innanför deras längre sidokanter stå något 

 tätare. De äro utbredda öfver kroppen och fenorna pä samma sätt som 

 hos tungan. — Sidolinien är rät. — Färgen på ögonsidan är liksom hos 

 föregående art underkastad vexlingar, och stundom mörkare och stundom 

 ljusare. Den är dock i allmänhet vid norra Frankrikes och Englands ku- 

 ster gulaktig, stundom stötande i orangegult och stundom blekare gulaktig, 

 alltid marmorerad med mörkare dels talrike och smärre och dels glesare och 

 större fläckar. Bland desse förekomma stundom äfven någre Ijuse eller t. 

 o. m. hvite fläckar. Vid Frankrikes vestra kuster är den i allmänhet grä- 

 gulaktig och stundom gulbrunaktig, beströdd med svarta punkter, och i 

 Medelhafvet är den ljust askgråaktig. variegerad af grönaktigt, eller ock 

 gulbrunaktig, med svarte fläckar med violett skiftning, och med gråaktiga 

 punkter. Ögonsidans bröstfena har liksom hos tungan vid spetsen en stor 

 svart fläck, som är omsluten af en ljus ring vid sin bakre halfdel. De 

 vertikala fenorna hafva samme färg som kroppen. Blindsidan är hvitaktig. 



Den är en sydlig art och är allmiint utbredd i Medelhafvet samt fö- 

 rekommer äfven vid Spaniens, Portugals, Frankrikes vestra och norra och 

 Irlands och Englands kuster, och på ett och annat ställe vid de senare tal- 

 rik ; och då vi på grund deraf antaga det för möjligt, att den någon gång 

 äfven hos oss, liksom en del andra sydliga arter, kan blifva anträffad, hafva 

 vi ansett oss böra upptaga den här, för att fästa uppmärksamheten på den. 

 — Den håller sig på samma slags lokaler som tungan, och öfverensstäm- 

 mer med den i lefnadssättet. men skall icke vara så välsmakande som den, 

 och mera lös i köttet. 



Ett par andra vid England icke så sällan förekommande arter af detta 

 slägte torde äfven här böra korteligen anföras. Båda arterna utmärka sig 

 från de föregående 2:ne derigenom, att deras bröstfenor äro mycket små 

 och nästan rudimentära. Dessa arter äro: 



Solea variegata (Donovan): Francis Day. 



Längden stiger till omkr. 225 mill. Hufvudets längd innehålles 5'/4 

 —5 ',2 ggr i totallängden. Ryggfenan börjar öfver det öfra ögats fram- 

 kant. Ögonsidans bröstfenas längd är mindre än längden af endera ögon- 



LUljeborg : Fiskarne. II. 28 



