508 Afdeln. Truttie. 



godt kännemiirke mellan dessa båda arter, men dock detta icke sa mycket 

 i afseende på deras antal, som mera i afseende på deras beskaffenhet. Här- 

 vid är emellertid att anmärka, att hos forell- och stirrstadierna de minsta gäl- 

 räfständerna äro rudimentära, och att följaktligen denna karakter på dem icke 

 är användbar, åtminstone icke vid alla tillfällen. Hos blanklaxen, dä den icke är 

 allt för liten, hafva vi alltid funnit alla dessa tänder, äfven de minsta, mer 

 eller mindre långt utstående ur slemhuden och med form af fintaggige 

 spetsar eller taggar. Hos grålaxen deremot hafva vi alltid funnit flera eller 

 färre af de minsta rudimentära och med form af ruggige eller fintaggige 

 knölar, som stundom knappt höjt sig öfver slemhuden och följaktligen va- 

 rit föga märkbare. Blott hos en stor steril eller icke könsmogen, silfver- 

 blank hona hafva vi endast funnit 1 knölformig gälräfstand å hvardera l:ste 

 gälbågen. Deras antal är vanligen 3 till 5. Men mellan desse knölar och 

 de icke rudimentära eller egentliga gälräfständerna hafva vi funnit fullstän- 

 diga öfvergångar, och derigenom öfvertygat oss, att äfven de förre böra 

 räknas såsom gälräfständer. 



l:sta Afdelningen: Truttae, S. Nilsson. 



(Öfvers. af K. Vet. Akad:s Förh. 1848, pag. 62.). 



Fjällen äro icke så synnerligen små, och uti en långsgående rad af 

 '/< hufvudlängd strax ofvan sidolinien och strax framom ryggfenan räk- 

 nas 9 till 13 fjäll. Plogbenet med en långsgående köl. Byggen och kropps- 

 sidorna med mer eller mindre tydlige och talrike mörke fläckar. 



Såsom redan länge och t. o. m. för Linné varit kändt, fö- 

 rete våra till denna afdelning hörande arter en lekdrägt, som 

 i synnerhet för hanen är utmärkande, och som skiljer sig från 

 den vanliga drägten genom en mer eller mindre märkbar för- 

 längning af nosen och till någon del äfven af öfverkäksbenet 

 samt af åtminstone somliga fenors strålar, genom fjällens be- 

 läggning med en mer eller mindre tjock ytterhud, genom en 

 egen mera fläckig och å buksidan sotig färgteckning, och dess- 

 utom hos hanen genom någon förlängning och krökning uppåt 

 af underkäken och dennes utrustande vid spetsen med en mer 

 eller mindre högt uppstående "krok", i synnerhet hos de äldre, 

 hvilken krok i denna drägt förskaffat honom namnet kroklax. 

 Denna lekdrägt står i direkt förhållande till könsmognaden, så 

 att ju mera denna är utbildad desto mera är äfven den förra 

 utvecklad. Efter leken äro de i allmänhet mycket afmagrade 

 och försvagade, och deras kött är då lösare och har erhållit en 

 blekare, gråaktig färg, på grund hvaraf de då vanligen af fiskare 

 och fiskhandlare kallas med ett gemensamt namn yrålax. Denna 



