Blaiiklaxeii. 519 



stundom upphöra de på längre afstånd från denne, och stundom 

 förefiunas betydliga tandluckor. Största antalet å detta ben 

 hafva vi funnit hos den mycket store hanen. På hvardera un- 

 derkäksgrenen förefinnas omkr. 12 till 18 ojemnt sittande tän- 

 der, af hvilka en del' äro smärre och några få äro nästan lika 

 stora som de största å mellaukäksbenen. På hvartdera gom- 

 benet sitta omkr. 11 till 15 tänder, som äro af ungef. samme 

 storlek som de på öfverkäksbenet. Tänderna på svalgbenen äro 

 temligen små och af samme form som de öfriga, men af de 

 öfre svalgbenen bär endast det bakersta tänder, och dessa bilda 

 ett par irreguliera rader. På de nedre svalgbenen bilda de 

 blott en böjd rad, ehuru stundom innanför den sitter en eller 

 annan tand. Tungan är beväpnad med 2:ne långsgående rader 

 af krökta tänder, liknande de andra och ungefär af samme stor- 

 lek som de på mellankäksbeneu. I allmänhet består hvarje rad 

 af 3:ne tänder, hvilka äro fastvuxna vid o. linguale. — Gäl- 

 räfständerna eller gälräfstaggarna, som för denna arten i all- 

 mänhet äro karakteristiska, äro af medelmåttig längd och temligen 

 smala och tillspetsade samt å den främre eller inre sidan finttag- 

 giga. De, som sitta vid gälbågarnes ändar, äro vanligen myc- 

 ket små. Deras antal å den l:ste gälbågen är 17 till 22 i detta 

 utveck*lingsstadiet, ehuru vanligen 19 till 21, och utanför dem, 

 emot gälbågens båda ändar, förefinnas inga sådana rudimentära 

 gälräfständer, som hafva formen af låge, ruggige knölar, såsom 

 de, hvilka förefinnas hos följande art. Af gälräfständerna sitta 

 i allmänhet 11 till 13 på gäl bågens nedra halfva, dock så, att 

 den öfversta sitter i vinkeln mellan båda halfvorna eller afdel- 

 ningarna. — Rygyfenan har sitt läge något framom midten af 

 totallängden till spetsarne af de mellerste stjertfenstrålarne, och 

 är af en snedt rhomboidisk form, med det främre öfre hörnet 

 högt uppstigande öfver det bakre d:o, och dess öfre kant stupar 

 således starkt bakåt och nedåt, till följd deraf att dess främre 

 strålar äro mycket högre än de bakre. Dess höjd, d. v. s. läng- 

 den af dess längsta strålar, är enligt våra iakttagelser hos ha- 

 nen ofta något större än dess längd (ehuru någon gång mindre), 

 och hos honan ofta något mindre än den senare, men stundom 

 lika med den eller ock något störi-e, och ofta hos honan och de 

 yngre större och hos hanen mindre än V2 af hufvudets längd, 

 ehuru hos honan stundom ungef. lika med denna ^j^. Den har 

 i allmänhet 13 till 15 strålar i detta stadium, och af dem äro 



